Velkommen til programmet

Da Roma falt for sverdet, var det ikke bare byen og dens umiddelbare nabolag som ble rammet av dødskrampene. I århundrer hadde Romerriket hersket over store deler av Europa, og da lyset ble slukket, senket mørket seg over de landene som en gang hadde solt seg i den romerske solens glans. Romas fall skapte et maktvakuum, og selv om perioden var preget av mange konflikter, var den ikke så mørk som du kanskje skulle tro. Les om vikingtoktene, normannernes erobring av England og kongenes kamp for å forene rikene sine. Bla om og bli med på en reise til en tid preget av drama, konflikter, eventyr og oppdagelser...

Innhold

30

6  	Fra mørke til lys Stemmer stereotypiene om middelalderen?

8	 	Alt du trenger å vite om den mørke middelalderen Vanlige misoppfatninger om årene 500-1000.
14	Det vestromerske rikets siste dager Det vestromerske rikets tumultariske sammenbrudd og hva det betydde for områdene under dets kontroll.
20	Det bysantinske riket 		Maktkamper i det østromerske riket.
26 	Pavedømmets fremvekst Hvordan kirken fylte tomrommet etter Roma
30  	De syv rikene Heptarkiet i det angelsaksiske England.
38 	Vikingtiden En tidslinje over hvordan vikingene forandret verden.
42 	Tidlige vikingtokt i Storbritannia Fra Lindisfarne til den store hedenske hæren.
46 	Da vikingene var havets herskere  Den mørke middelalderens redsler på havet.
54 	Vikingenes tapte riker Historien om vikingenes erobringer.
64 	Karl den store En mektig hersker trer frem.
68	Nordmennenes rike Hvordan Normandie ble en stormakt i hele Europa.
72 	Alfred mot vikingene Krigen om England.
78 	Danelagen Hva skjedde da vikingene slo seg ned i England?
82 	Vikingenes tilbakekomst Sven Tveskägg og erobringen av det angelsaksiske England.
86 	Keiseren av Norden Hvordan kong Knut bygde opp et nordsjøimperium.
94 	Dronningen som styrte konger Hvordan Emma av Normandie endret Englands skjebne.
98 	Den fromme kongen uten arving Hvordan Edvard Bekjenneren kastet England ut i kaos.
102	Den siste angelsaksiske kongen Harald Godwinsons korte, men begivenhetsrike regjeringstid.
106 	Harald Hårdråde - den siste vikingkongen Harald Hardrådes forsøk på å erobre den engelske tronen.
112 	Vikingenes rettferdighet Vikingtidens lover og regler i hjemlandet.
120 	Vilhelm Erobreren Hvordan en bastard fra Normandie ble konge av England.
128 	Kongenes krig 1066 Den komplekse og brutale konflikten som formet resten av britisk historie.
138 	De normanniske erobringene Hvordan de tidligere vikingene skapte kongedømmer i og utenfor Europa.
142 	Arven fra Skandinavia Oppdag hva vikingene etterlot seg i nord.

26

64

20

54

72

120

46

128

86

Fra

Mørke

til

Stearinlys

Er forestillingene om tidlig middelalder sanne, eller bare en myte skapt under renessansen??

Den mørke middelalderen. Bare navnet gir assosiasjoner til en blodig og brutal verden, der enkle bønder levde i elendighet i falleferdige rønner, for så å bli drevet på flukt når de ble brent ned av grusomme føydalherrer eller invaderende horder. Kirken ser passivt til, kun interessert i å holde sin flokk uvitende nok til at de blindt aksepterer dens lære - så ulik idealene i den tidlige kristendommen - og fortsetter å betale tiende. Men var det virkelig slik?
Begrepet "den mørke middelalder" ble skapt av den italienske 1300-tallsforfatteren Petrarca. Han så en storhetstid i kunsten og kulturen i det gamle Roma, mens hans egen tid var preget av "skiftende og forvirrende stormer". Senere historikere videreutviklet ideen hans. Den mørke middelalderen kom til å betegne hele middelalderen - perioden mellom antikkens slutt og dens påståtte gjenfødelse med renessansen på 1400-tallet.
Men middelalderen var slett ikke "mørk", den var bare annerledes enn antikken, og i dag prøver historikere å unngå begrepet så langt det er mulig. Når det brukes, refererer det til en helt bestemt periode - fra det vestromerske rikets fall i 476 til normannernes erobring av England i 1066 - og et helt bestemt sted: Vest-Europa. Dette inkluderer Storbritannia, Irland, dagens Frankrike, dagens Tyskland og deler av Skandinavia. Disse regionene lå i den vestlige utkanten av Romerriket, og da Pax Romana (den romerske freden) opphørte i disse områdene, vendte de tilbake til sin lange historie med nordvesteuropeiske kulturer som flyttet rundt og kjempet voldsomt om makten. Det var romerne som fortalte ettertiden at briter, keltere, saksere, frankere, gallere, piktere og nordboere var villmenn, og det er denne romersk-sentrerte forestillingen som ligger til grunn for begrepet "mørk middelalder" - der "mørk" snarere skal tolkes som "ikke-klassisk". I virkeligheten var disse nordvesteuropeiske kulturene rike og dynamiske og ga oss mye av det vi i dag forbinder med høymiddelalderens blomstring: episk diktning, rettssystemer, parlamentariske debatter, stilisert kunst, utsøkt håndverk, ridderidealer og høviske kjærlighetsforhold. Det var i den mørke middelalderen - også kjent som folkevandringstiden - at europeerne for første gang satte sin fot på Nord-Amerikas kyster.
Vikingene, som hadde sitt utspring i Skandinavia, var en av de mest innflytelsesrike maktene i Vest-Europa i tidlig middelalder. Deres søken etter rikdom, land og eventyr førte dem gjennom restene av Romerriket, og de omformet både det nordvestlige Europa og seg selv. De gikk inn i den mørke middelalderen som en av de mest fryktede hordene i den klassiske verden, men skapte et mektig nordsjøimperium som de utvidet sørover og østover, og avsluttet denne omveltende epoken i den normanniske sivilisasjonens paneuropeiske lys.

Til venstre
Vest-Europa ble mer ustabilt da Pax Romana tok slutt, og grensekonflikter blusset opp.

Ovenfor
I tidlig middelalder i Vest-Europa bodde og arbeidet flere mennesker på landsbygda enn i byer og tettsteder.
Til høyre
Den tidlige middelalderen blir ofte fremstilt som en tid preget av elendighet og mørke.

"Det var romerne som fortalte ettertiden at briter, keltere, saksere, frankere, gallere, piktere og nordboere var villmenn."

Den såkalte mørke middelalderen var begrenset til Vest-Europa. Samtidig blomstret vitenskapen i Midtøsten og Sør-Spania under den islamske gullalderen, Japan og Kina opplevde en kulturell storhetstid under Heian-perioden og Tang-dynastiet, de rike afrikanske kongedømmene Mali, Ghana og Songhay var på sitt høydepunkt, og bysantinerne klarte å bringe hemmeligheten bak silkeproduksjonen ut av Øst-Asia.

Bilder; Adobe Stock; ALamy

Alt du trenger å vite

Den

mørke

tiden

Omtrent 500-1000 år

Hva menes med den mørke middelalderen??

Selve navnet den mørke middelalder har sin opprinnelse i renessansenepoken, da middelalderen ble sett på som en mellomperiode - et mørkt brudd mellom antikkens storhet og nåtidens oppvåkning. Det var fra begynnelsen av var begrepet preget av en slags kulturell selvforherligelse. Lenge trodde man at Europa hadde falt tilbake teknologisk, kulturelt og sosialt etter det vestromerske rikets fall på 400-en annen grunn til å avfeie middelalderen som et barbarisk og usivilisert mellomspill, er mangelen på skriftlige kilder fra perioden. Men nyere forskning har vist at dette bildet er både urettferdig og feilaktig. I dag snakker historikerne heller om tidlig-, høy- og senmiddelalder - og understreker at selv tidlig middelalder inneholdt ingeninnovasjon og utvikling, langt fra det gamle bildet av et mørkt mellomspill. Noen hevder at den mørke middelalderen med middelalderens varmeperiode rundt år 900, mens andre mener at denn varte frem til normannernes erobring av Storbritannia i 1066 - som også er den avgrensningen vi har valgt her.

Den kjente verden kollapset ikke over natten etter Romerrikets fall. Det var dette som virkelig skjedde i tidlig middelalder.

Hvor raskt falt Romerriket?

Som ordtaket sier: Roma ble ikke bygget på en dag - og det falt absolutt ikke heller ikke på en dag. Det gamle Rariket ble angrepet gjentatte ganger, og dets fall skyldtes en langsom økonomisk og sosial tilbakegang snarere enn en enkeltstående katastrofal hendelse. Det nærmeste man kommer en enkeltstående, avgjørende hendelse, er plyndringen av Roma i 410, da den evige stad ble plyndret av vestgoterne. På dette tidspunktet var Rromerriket allerede blitt delt i to deler, der Konstantinopel ble den rikeste av de to romerske byene. Det vestromerske riket kjempet videre frem til 476, da Odovakar (som da ble den første gotiske kongen av Italia) tvang den siste keiseren, Romulus Augustulus, til å abdisere. I mellomtiden blomstret det østromerske riket - senere kjent som Det bysantinske riket eller Bysants - frem til 1453, men gjorde få betydelige fremskritt i Europa og ekspanderte i stedet til Lilleasia og Nord-Afrika. I mellomtiden var Vest- og Sentral-Europa nå splittet og dominert av stridende grupper som f.eks vestgotere, slavere, østgotere, vandaler, angler og saksere. For mange historikere markerer denne tiden begynnelsen på middelalderen - men var den virkelig så miserabel som vi ofte forestiller oss?

Bilder; Adobe Stock; Getty

Hindret den katolske kirken kunnskapsutviklingen?

Romerrikets fall og de keltiske områdenes tilbakegang banet vei for kristendommens dominans i Europa. Hedenskapet var fortsatt utbredt, men der kirken hadde makten, kontrollerte den ikke bare religionen, men også filosofi, moral, politikk, kunst og utdanning. Kirkens strenge kontroll av alle former for utdanning har lenge blitt kritisert for å hemme kunnskapsutviklingen. De geistlige lærte bare medlemmer av overklassen å lese og skrive på latin. Den største feilen var derfor ikke at utdanning ikke fantes, men at de store massene - bøndene og så godt som alle kvinner - var fullstendig utestengt fra den.
På 800-tallet innså Karl den store, herskeren over det karolingiske riket, at utdanning var nøkkelen til makt, og beordret at hver katedral skulle ha sin egen skole. Til syvende og sist hindret ikke kirken kunnskapsutviklingen - men den sørget for at all utdanning foregikk på kirkens premisser, noe som kan sies å ha bremset den intellektuelle utviklingen, ikke stoppet den helt. Det fantes en viss spenning mellom kirken og såkalte kjettere, men dette skulle bli mer uttalt i løpet av høymiddelalderen og renessansen. Forestillingen om at kirken aktivt hindret fri tenkning og utdanning, er i stor grad en misforståelse som spredte seg under opplysningstiden på 1700-tallet.

"Karl den store beordret at hver katedral skulle ha sin egen skole, for utdanning var nøkkelen til makt."

Er det sant at ingen bodde i byer?

I ettertid er det lett å tro at Romas fall betydde slutten på siviliserte bysentraum og begynnelsen på et krigsherjet, barbariske Europa. Byen Roma var en skygge av seg selv og hadde ikke vært hovedstad siden imperiet ble delt. Til tross for maktforskyvningen bort fra rikets historiske sentrum, fortsatte byer som Ravenna og Firenze å fungere og beholdt i det minste noe av sin tidligere glans. Det er imidlertid sant at mange samfunn adopterte en mer nomadisk livsstil - hunerne som feide inn fra Asia i 445, er et tydelig eksempel på dette. Anført av den beryktede herskeren Attila utførte de brutale angrep som i århundrer hindret fremveksten av stabile bosetninger i Eeuropas østlige deler. Deres taktikk med å ødelegge alt på sin vei i stedet for å bygge sine egne samfunn var en nøkkelfaktor i mangelen på byer i Central- og Öøstlige Europa. Selv vikingene i norr var beryktet for sine plyndringstokt - men i motsetning til hunerne etablerte de også permanente bosettinger. På kontinentet slo de germanske hordene seg gjerne ned bare midlertidig for å bygge festningsverk, og ikke byer for handel. På grunn av alle krigene og konfliktene tok det lang tid før nye byer vokste frem. Men på 1200-tallet hadde byer som London, Paris og Köln vokst seg til viktige handels- og finanssentre, og de blomstret både økonomisk og befolkningsmessig.

Spiste folk virkelig bare brød og vannholdig grøt?

Middelalderens matkultur har et ufortjent dårlig rykte, ikke minst i sammenligning med romernes overdådige festmåltider. Riktignok kunne kostholdet til tider være enkelt, men det var neppe bare gammelt brød og vannholdig grøt. Selv om mange levde enkelt, var kostholdet likevel ganske variert. På De britiske øyer var egg, brød, grøt, kål, kålrot og ost vanlige matvarer, i tillegg til fisk som torsk, hyse, gjedde og abbor. Der besto basisfôret av egg, brød, grøt, kål, kålrot og ost, så kostholdet var langt fra kjedelig eller ensformig - det var mer avhengig av hvor god årets innhøsting hadde vært.

Trodde alle at jorden var flat?

Det sies ofte at kirken og middelalderens mennesker trodde at jorden var flat - men dette er en ren myte. Det finnes faktisk ingen som helst bevis for at folk i middelalderen faktisk trodde at jorden var flat.

Var det i det hele tatt noen utvikling innen medisin?

Kirkens oppfordring til å søke helbredelse gjennom bønn hindret arbeidet med å forebygging av sykdommer, og mange så på sykdom som Guds straff snarere enn noe som kunne forebygges. Likevel ble det gjort medisinske fremskritt i perioden, selv om dette i noen tilfeller skyldtes flaks og overtro snarere enn kunnskap. For eksempel har et tusen år gammelt saksisk middel mot øyeinfeksjoner vist seg å være effektivt den dag i dag. Forskere har testet oppskriften, som består av løk, hvitløk og oksegalle, og oppdaget at blandingen kan drepe den resistente bakterien MRSA fullstendig. Lenger øst, i den islamske gullalderen, ble det gjort betydelige medisinske fremskritt. Her ble de første sykehusene grunnlagt, og man begynte å føre pasientjournaler - noe som skulle få avgjørende betydning for å forstå årsakene til sykdom.

Bilder; Adobe Stock;

Det vestromerske riket

siste

dager

Det vestromerske rikets tumultariske sammenbrudd var et resultat av invasjoner, korrupsjon og grusomhet.

G ei historien har mektige imperiers fall sjelden vært plutselige og katastrofale - og det vestromerske riket var intet unntak. Det har vist seg å være vanskelig og omstridt å fastslå den nøyaktige startdatoen for imperiets nedgang, men mange historikere peker på keiser Caracallas beslutning i 212 om å gi romersk statsborgerskap til alle frie menn i imperiet. Dette fjernet den viktigste grunnen til å verve seg til de romerske legionene, og startet en nedadgående spiral der Roma fikk stadig større problemer med å fylle legionenes rekker.
Net ville være for enkelt å tilskrive Vestromerrikets fall én enkelt årsak, for det var mange samvirkende faktorer som lå bak den gradvise oppløsningen. Da keiser Avitus overtok makten i 455, hadde Roma blitt plyndret to ganger, først av vestgoterne i 410 og deretter av en horde vandaler samme år som Avitus ble kronet til keiser.

STORT BILDE
I 410 plyndret vestgoterne Roma, som den første hæren på åtte århundrer
NEDERST til høyre
Majorianus, som huskes som den eneste dyktige vestromerske keiseren på 400-tallet, forsøkte å beskytte undersåttenes rettigheter i provinsene.

Bilder; Alamy; Adobe Stock; Kilde: Wikipedia COmmons/Public Domain

Den nyutnevnte Avitus var mklar over sitt noe usikre grep om makten og handlet derfor og utnevnte derfor raskt en comes (riksgreve) ved navn Ricimer, en general av germansk avstamning som skulle komme til å spille en avgjørende rolle i flere keiseres oppgang og fall. Tittelen Avitus ga ham, var imidlertid ikke like glamorøs som den hadde vært tidligere, for i 455 e.Kr. hadde den en gang så store romerske innflytelsessfæren krympet så mye at den nå bare omfattet spredte områder i det sørlige Gallia og selve den italienske halvøya. Det var et imperium Avitus ikke kom til å regjere lenge.
Selv om han i løpet av sin første vinter ved makten klarte å sikre en våpenhvile - om enn en dødsdømt en - med vandalene, viste denne avtalen seg å være svak i mars år 456, da de germanske "barbarene" gjenopptok fiendtlighetene i Sør-Italia. Avitus' manglende evne til å stoppe vandalernes angrep ble forsterket av vestgoternes innmarsj i Hispania. Romas galliske hersker hadde vanskelig for å hevde seg i utlandet, og det tok ikke lang tid før hans upopularitet på hjemmebane gjorde posisjonen hans uholdbar.
Ricimer nølte aldri med å gripe en mulighet og handlet raskt for å avsette Avitus, som var dypt mislikt av Romas sultende befolkning - en konsekvens av at vandaler hadde strupet byens importvarer, og at de utenlandske troppene som fulgte med Avitus, forverret mangelen på ressurser etter ødeleggelsene. Generalens intriger ga ikke Avitus noe annet valg enn å slå tilbake, men håpet hans skulle vise seg å bli knust. I spissen for en stor hær marsjerte Avitus mot Ricimer i nærheten av Piacenza i Nord-Italia, men styrkene hans ble knust. Med ingen steder å flykte, antas Avitus å ha dødd tidlig i året 457 på vei til sikkerheten i Gallia, muligens myrdet på ordre fra mannen som skulle etterfølge ham - en Ricimers allierte i opprøret ved navn Majorianus.
Da Majorianus ble kronet til konge i desember 457, var Romerriket på randen av sammenbrudd, et monumentalt, men gradvis sammenbrudd forårsaket av en rekke samvirkende faktorer, der en av de viktigste var de stadige invasjonene av barbarer.
På høyden hadde imperiet stort sett vært i stand til å knuse slike opprør ganske enkelt, men erobring og territoriell konsolidering hadde kostet enorme summer - midler som over tid ikke lenger kunne sikres gjennom krigsbytte. I stedet måtte Romas ledere å vende fokuset innover og skattlegge de rikeste innbyggerne i et desperat forsøk på å opprettholde og opprettholde et militærapparat i forfall.
Dette nødvendige tiltaket førte uunngåelig til at byens borgere ble fremmedgjort, og mange av dem valgte å forlate Roma for å beholde rikdommen sin. Kombinert med den utbredte korrupsjonen i senatet og den uunngåelige nedgangen i slavearbeid som fulgte med imperiets stagnerte ekspansjon, bidro den utbredte skatteunndragelsen bare til å svekke et allerede økonomisk ustabilt imperium ytterligere. I mellomtiden ble fiender som hunerne, goterne og vandalene (sistnevnte gruppe hadde allerede gitt Roma en bitter lærepenge i 435) styrket da de begynte å slå seg ned i Nord-Afrika - en utvikling romerne var maktesløse til å stoppe. Hvis imperiet skulle overleve, måtte denne viktige regionen gjenerobres, et mål som Majorianus raskt satte seg som mål.
Majorianus var en hersker som forsøkte å få bukt med de økonomiske uregelmessighetene som skadet det allerede beleirede riket, og han tok sine administrative plikter like alvorlig som sine militære, men han huskes først og fremst for sine militære bragder. Majorianus var ffast bestemt på å gjenoppbygge Romas smuldrende imperium og og knuste raskt en invasjon fra alemannerne (en germansk stamme) før han stormet inn i Gallia i 458 og knuste de vestgotiske styrkene til kong Theoderik II i slaget ved Arelate. Deretter fulgte suksesser i Hispania for denne keiseren, som av mange forskere beskrives som briljant på alle måter. Men heder og ære på slagmarken skulle vise seg å utebli akkurat da Majorianus trengte det som mest.
For å gjenerobre rikdommene i Nord-Afrika Bygde Majorianus en flåte på 300 skip som skulle bringe en invasjonsstyrke til de tidligere karthagiske kystene. Den ambisiøse keiseren fikk aldri satt i gang invasjonen: Hele flåten ble ødelagt mens den lå for anker utenfor kysten av Hispania - en grusomhet begått av keiserens egne menn, som var bestukket av vandalene til å forråde Roma.
Majorian var knust over dette forferdelige nederlaget, og reiste snart til Roma. Da han ankom byen, må han ha blitt sjokkert over å bli arrestert av ingen ringere enn sin tidligere allierte Ricimer. Majorianus' fangenskap var smertefullt, men kortvarig, for fem dager senere, den 7. august 461, ble han halshugget. Nok en gang sto imperiet uten leder.
En kort maktkamp fulgte da keiser Leo I av det østromerske riket forsøkte å fremme en kandidat etter eget valg, men til slutt vant Ricimer frem med utnevnelsen av Libius Severus, en mann som kom til å regjere i fire år under Ricimers våkne øye før han døde av naturlige årsaker.
Heldigvis for Vestromerriket varte ikke denne perioden med spenninger mellom de to rikshalvdelene særlig lenge, og i 467 ble Anthemius utnevnt til keiser - en utnevnelse som gledet både Ricimer og Leo 1. Men selv om de to rikene forsøkte å gjenforenes, var forskjellene mellom dem mange og store.
Mens Østromerriket styrket sin posisjon i det fjerde århundret, sto Vestromerriket overfor en rekke alvorlige problemer. Østromerriket hadde større økonomiske muskler enn den vestlige delen og kunne derfor bestikke sultne barbarledere, noe det gjorde med hell for å holde den hensynsløse hunerkongen Attila i sjakk. Sistnevnte ble spesielt hardt rammet av Attilas fremrykning før han døde i 453 - både indirekte, gjennom den massive flyktningbølgen som oversvømte de romerske grensene da hunerne rykket frem gjennom Europa, og direkte, gjennom Attilas invasjon av Nord-Italia.
Hvis gull ikke var nok til å slå tilbake en invasjon, kunne Østromerriket - takket være sin rikdom - støtte seg på både en stående hær og Konstantinopels imponerende murer, som blant annet stoppet Attilas forsøk på å storme byen. Dette bidro bare til å lokke invaderende stammer til å vende oppmerksomheten mot det svakere Vestromerriket i stedet. Blant disse stammene var vandalene en konstant plage for romerne, og situasjonen var ikke annerledes for Anthemius.

"I 455 var Romerrikets innflytelse blitt drastisk redusert og dekket nå bare noen få regioner."

Til venstre
Det katastrofale slaget ved Adrianopel var et nederlag som romerne aldri helt skulle komme seg over, og som kulminerte med keiser Valens' død.
Kartet til venstre
Det vestromerske riket da det var på sitt største.

I 455 inntok kong Geiserik Roma med sine vandaler, som deretter plyndret byen hensynsløst i fjorten dager

Kongemakerne i Roma

Flavius Ricimer ble født i 405.  Han var sønn av Rechila - konge av Galicia og medlem av den germanske Suevi-stammen - og en visigotisk kongsdatter. Ricimer skulle vokse opp til å bli en svært ambisiøs ung mann, fast bestemt på å ikke la sin barbariske opprinnelse stå i veien for sin søken etter makt. Det antas at Ricimer begynte sin tjeneste i den romerske hæren tidlig på 420-tallet. Han steg raskt i gradene, ble venn med en fremtidig keiser ved navn Majorian, og på midten av 450-tallet begynte han å organisere sine egne styrker for å knuse vandalene i to avgjørende slag. Begge disse seirene fant sted i 456 i slagene ved Agrigento og Korsika - bragder som ga ham heltestatus i Roma.
Med æren på slagmarken sikret, vendte Ricimer oppmerksomheten tilbake til Romas politiske scene og hjalp sin gamle våpenbror Majorianus med å avsette Avitus og tilrane seg tronen. Ricimer kunne ikke regjere selv på grunn av sin opprinnelse og kristne tro, og valgte derfor en mer subtil vei til makten. I nesten 20 år kontrollerte han flere vestromerske keisere, og enhver hersker som mislikte ham, ble raskt fjernet fra makten - ofte med makt.

Bilder; Kilde: Wikipedia Commons - Ichthyovenator/CC BY-SA 4.0 (kart), Getty Images (King Geiseric x2); Alamy

Ovenfor
Seierherren Odovaksar rir inn i et ydmyket Ravenna (på den tiden hovedstaden i det vestromerske riket) mens Romulus bukker for erobrerne av Italia.
Nedenfor til høyre
Majorian mistet 300 skip i slaget ved Cartagena i 461, et svik som hindret Roma i å gjenerobre Nord-Afrika.

I 468 var Anthemius ett år inn i det som så ut til å bli en lovende regjeringstid. Med støtte fra både den allestedsnærværende Ricimer og sin østlige motpart, Leo 1., opprettholdt Anthemius et godt forhold til den andre halvdelen av imperiet - et samhold som førte til at begge parter ble enige om å sette en stopper for vandalernes tilstedeværelse i Nord-Afrika en gang for alle.
Under kommando av Basiliscus (Leo 1.s svoger) ble en armada på rundt tusen skip skip seilte mot det som i dag er Tunisias kyst, med en mektig hær bestående av både vest- og østromerske østromerske tropper om bord. Men selv om denne nye invasjonsstyrken lyktes bedre enn majorererne med å nå land, ble deres håp om seier like brutalt knust i slaget ved Kapp Bon.
Kong Geiserik var klar over den reelle og akutte trusselen mot kongeriket sitt, og sendte en bølge av brennende skip rett inn i de romerske rekkene, før han beordret sin egen flåte til å angripe. Resultatet var katastrofalt ti tusen menn og hundre skip gikk tapt. Med ett slag slukket den germanske herskeren og tidligere plyndreren av Roma det vestromerske rikets siste håp om å overleve.
Uten ressursene som de tidligere afrikanske provinsene en gang hadde gitt, ble det stadig vanskeligere for det allerede hardt pressede rå opprettholde hæren sin. Situasjonen ble ytterligere forverret da en legion under kommando av keiser Anthemius' sønn ikke klarte å gjøre noen fremgang mot vestgoterne i Gallia i 470. Med de sørlige provinsene tapt og kontrollen over de vestlige stadig mer svekket, så Anthemius' regjering ut til å være dømt til å mislykkes - en situasjon som neppe ble bedre av senatets mistenksomhet mot en keiser av gresk avstamning. Ikke engang Ricimers en gang så åpenbare støtte kunne ikke lenger tas for gitt.
I 472 ble den opportunistiskea general mot sin tidligere allierte og utropte Olybrius - en mann med tette bånd til Leo I - som ny keiser av det vestromerske riket, etter at spenningermed Anthemius hadde eskalert. Dette førte uunngåelig tiltil åpen krig mellom keiserens lojale styrker og de som hadde sverget troskap til Ricimer. Konflikten kulminerte i et brutalt slag i Roma, der Anthemius' tropper ble massakrert av en barbarisk hær som ikke viste noen nåde. Ikke engang Anthemius slapp unna sin skjebne etter å ha søkt tilflukt i "sikkerhet" i en kirke, ble han arrestert og henrettet. Ricimer kunne sikkert glede seg over nok en gang å ha beseiret en politisk rival og sikret makten til sin utvalgte kandidat, men denne gangen hadde han spilt kortene sine feil. Olybrius (som ble ansett som en illegitim hersker i det opprørske Østromerriket) tilbrakte bare syv måneder på tronen før han døde av ødem. Kort tid etter møtte også Ricimer sin skjebne - maktspilleren døde til slutt av en blødning i 472.
Fire måneder etter Olybrius' død overtok dalmatineren Glycerius tronen, utnevnt av Gundobad, burgundernes konge og Ricimers nevø - en ny provokasjon mot Østromerriket. Uten Ricimers støtte og vel vitende om at Østromerriket nektet å anerkjenne ham, forsøkte Glycerius å nærme seg Leo I for å overbevise ham om å akseptere tronenhan ville bygge bro over kløften mellom de to rikene. Hans fredble imidlertid bryskt avvist, da Leo - som nå var dypt upopulær etter å ha forbudt ikke-religiøse festivaler i Østromerriket - ikke bare utnevnte Julius Nepos til keiser av Vestromerriket, men også sendte en flåte for å invadere Italia og gjøre krav på tronen. Dette ble en av Leos siste handlinger som keiser, da han samme år døde av dysenteri og avsluttet en regjeringstid som hadde begynt i 457.
Som ektemann til Leo 1.s niese hadde Nepos svært tette bånd til den østromerske keiserens hoff, noe som forklarer hvorfor han var Leos førsteførstevalg til å erstatte Glycerius sommeren 474. Nepos' flåte satte seil mot Ostia (nær havnen i Roma) i juni og gikk i land i Italia på et tidspunkt da Glycerius var fullstendig utsatt - hans beskytter, Gundobad, hadde vendt tilbake til Gallia for å regjere i sitt rike i Burgund. Den uheldigea inntrengeren hadde ikke noe annet valg enn å flykte fra byen, men det tok ikke lang tid før han ble funnet. Nepos viste bemerkelsesverdig tilbakeholdenhet da han tok makten, og valgte å gjøre forgjengeren til biskop i stedet for å henrette ham - en vennlig handling han en dag skulle komme til å angre på.
Nepos' regjeringstid skulle vise seg å bli like kortvarig som hans nyea biskop, men før han ble avsatt av sin egen magister militum (en høykommanderende i den romerske hæren), Orestes, måtte han først tåle den ydmykelsen det var å anerkjenne det gotiske riket i Gallia. Det faktum at han ikke hadde noe annet valg enn å gjøre det, vitner om hvor svakt imperiet hadde blitt i år 475.
Etter å ha blitt avsatt av Orestes i august, flyktet Nepos til sitt hjemland Dalmatia, der han "regjerte" på avstand. I virkeligheten var han bare keiser av navn - som alltid i antikkens Roma var det slik at den som kontrollerte hæren, også kontrollerte imperiet. I dette tilfellet var det Orestes, en tidligere tjener av ingen ringere enn hunerkongen Attila.
Til tross for at Nepos plutselig og offentlig ble avsatt av en rådgiver han burde ha kunnet stole på, overlevde han helt til 480. Ifølge noen kilder ble han knivstukket til døde i sin egen villa, enten av tilhengere av den hevngjerrige Glycerius (som Nepos faktisk skyldte livet) eller på direkte ordre fra Odovaksar - mannen som til slutt skulle gjøre slutt på det romerske herredømmet i Italia.
Uvanlig for sin tid valgte Orestes ikke å ta makten selv, men fikk i stedet sin 15 år gamle sønn Romulus Augustus kronet til keiser av det raskt oppløste vestromerske riket i oktober 475. Hanss offentlige motvilje mot å ta tronen selv var imidlertid bare et påskudd - som keiserens far og øverstkommanderende styrte han i kulissene. Hans begjær etter makt dømte sønnen til en til en skjebnesvanger regjeringstid som endte i katastrofe.
Historien har ofte dømt Romas siste keiser, "Augustulus" (Lille Augustus), til å værea vestromerske keiser, og ignorerer det faktum at han bare var en tenåring som ble tvunget til makten av en far som ønsket å regjere over et knust imperium - i en tid da det en gang så stabile østromerske riket ble revet i stykker av interne maktkamper.
I februar 474 ble Zenon kronet til medkeiser av sin sju år gamle sønn og regjerte deretter som enekonge i det østromerske riket - helt til han ble forrådt av en nær rådgiver og Basiliscus (samme mann som led et sviende nederlag i slaget ved Kapp Bon). Da Romulus ble utnevnt til keiser, var Zenon - som sammen med sin bitre rival om tronen nektet å anerkjenne Romulus som keiser av det vestromerske riket - midt i et kupp som skulle føre til hans vellykkede retur til Konstantinopel.
Det er uklart i hvilken grad Romulus var klar over krisen i Østromerriket, men han hadde neppe tid til å bekymre seg for konsekvensene - et opprør var allerede i full gang i hans eget imperium. Oppmuntret av vissheten om at det vestromerske riket var i ferd med å kollapse, gikk en sammenslutning av germanske stammer, ledet av den fryktede krigeren Odovakter, for å teste Orestes' utholdenhet ved å kreve at en tredjedel av Italia skulle overlevert til dem.
Da Orestes resolutt avviste "tilbudet" deres, svarte Odovakar med å slippe løs et brutalt opprøropprør. En dårlig organisert hær under Orestes' kommando ble massakrert utenfor Placentia (dagens Piacenza), og lederen deres ble henrettet kort tid etter. Med keiserriket uten leder etter Orestes' død kunne Odovaksar marsjere uhindret mot Ravenna i Nord-Italia, der leiesoldatene hans den 2. september 476 nok en gang nok en gang knuste en svekket romersk hær.
Med ingenting igjen til å stå imot Odovakars fremrykkende styrker hadde den unge Romulus ikke annet valg enn å bøye kne for Italias nyea erobrer og gi avkall på tronen. På bare noen få uker hadde Odovaksar gjort slutt på 1200 års romersk herredømme over Italia og utdelt det endelige, skjebnesvangre slaget som det vestromerske riket aldri kom seg overaldri kom seg fra. Det en gang så mektige imperiet hadde gått under.

Odovakar: den første kongen av Italia

Odovakene, som antas å stamme fra den østgermanske Shirian-stammen, ble født i 435. På denne tiden var det blitt romersk praksis å gi foederati (barbariske territorier som var lojale mot Roma) ulike tjenester i bytte mot militær støtte - et tydelig tegn på hvor svakt imperiet var blitt. På denne bakgrunnen reiste Odovaksar til Italia rundt 470 for å tjenestegjøre i den romerske hæren.
Hans karriere som kriger i det døende imperiet begynte under Anthemius' regjeringstid og varte i omtrent seks år - lenge nok til at han kunne stige i gradene til en kommandoposisjon. I 476 følte Odovaksar tydeligvis at han og troppene hans fortjente en belønning for innsatsen i Romas tjeneste. Orestes, som nylig hadde innsatt sin sønn Romulus på tronen, lovte først å gi Odovakars styrker de områdene de gjorde krav på. Da han brøt denne avtalen, utløste han imidlertid et opprør som skulle bli dødsstøtet for det vestromerske riket.
Under sin regjeringstid som konge av Italia hadde Odovakar militær suksess og erobret den uavhengige regionen Dalmatia etter et to år langt felttog. Han regjerte frem til 493, da han på skjebnesvangert vis takket ja til en invitasjon til en bankett organisert av kong Theoderik. Theoderik hadde blitt utnevnt til konge av Italia i 488 av den østromerske keiseren Zenon, med det formål å avsette Odovakar. I stedet for å respektere de uskrevne lovene om gjestfrihet satte Theoderik seg ned sammen med sin rival - før han drepte ham med kaldt blod.

Til tross for Odovakars maktovertakelse hadde han fortsatt full støtte fra det romerske senatet, ifølge kildene.

Ovenfor
Anthemius ble utnevnt til keiser av Leo I, noe som fjernet ham som kandidat til tronen i det østromerske riket.
Til høyre
Før sin død i 473 utnevnte Leo 1. sin sju år gamle sønnesønn Leo 2. til sin arving.

Bilder; Alamy (skip, Anthemius), Getty Images (Odovakar x2), Kilde: Wikipedoa Commons / Marie-Lan Nguyen/CC BY 2.5 (Leo I)

Bysantinske
imperium

Maktkampene og intrigene i det østromerske riket var utvilsomt på høyde med alt som hadde funnet sted i det vestromerske riket.

Å r 968 dro Liutprand, biskop av Cremona, på et krevende diplomatisk oppdrag til Konstantinopel. Han var langt fra imponert over behandlingen han fikk og menneskene han måtte forholde seg til. Han klaget over at den lokale vinen var udrikkelig, og at hjemmet hans manglet både ferskvann og et skikkelig tak. Og når det gjaldt den bysantinskea keiseren, vel, han var en barbar.
Ifølge Liutprand var Nicephorus II et "menneskelig misfoster", full av dumme ideer og stygg som synden selv. Han var "tykkhodet og som en muldvarp med sine små, stikkende øyne ... en mann man ikke ville ønske å møte midt på natten." Folket, derimot, så ut til å forgude keiseren sin - selv om de egentlig bare var "en barfot pøbel av enkel fødsel". Da Nikefos paraderte gjennom byen, ropte folkemengden sin beundring. Det de egentlig burde ha ropt, mente Liutprand, var "Din utbrente, gamle kullbunke, din idiot ... din geitefot".
Liutprand hevdet at han ikke hadde sett spor av den prakten som ryktes å prege det bysantinske hoffet. Maten var dårlig, klærne av lav kvalitet, og gjestfriheten overfor besøkende dignitærer var direkte bedrøvelig. Dette var mildt sagt en uvanlig skildring. Vanligvis var besøkende lyriske over Konstantinopels skjønnhet og sivilisasjon, dens kulturelle rikdom og intrikate seremonier.
Kanskje Liutprand rett og slett var i dårlig humør? Eller kanskje Konstantinopel bare var i en bølgedal, for bare noen tiår tidligere hadde Liutprand vært på et annet oppdrag ved det bysantinske hoffet og så ut til å ha hatt et mye hyggeligere opphold. Konstantin 7. hadde vært en langt bedre vert, og Liutprand skrev om den "forunderlige og enestående måten vi ble mottatt på". Stedet var fylt med praktfulle troner, bronseløver og mekaniske dyr. Middagen ble servert i overdådige gullskåler kledd i purpur, og ved audiensen hos keiseren ble han høytidelig båret på skuldrene av evnukker i en seremoniell prosesjon. Som alltid hadde keiserriket sine opp- og nedturer, et karakteristisk trekk ved bysantinsk historie.
Det var først på begynnelsen av 1900-tallet at begrepet "bysantinsk" ble tatt i alminnelig bruk for å beskrive denne mektige 1500-tallssivilisasjonen, men det representerer en helt annen, men like fargerik periode i Romerrikets historie. Én ting er sikkert - selv om det østlige imperiet hadde sine egne særtrekk, som for eksempel bruken av gresk språk og religiøse tradisjoner, var keiserne alltid overbevist om at de, og bare de, var de sanne arvtakerne etter de tidligere herskerne i Vesten.

Det bysantinske riket

Bilder; /CC BY-SA 3.0 (mosaikk); Adobe Images

Ikonoklasme: kampen om de hellige bildene

Spørsmålet om hvordan hellige bilder skulle avbildes, var spesielt ømtålig i de østlige kristne kirkene. På 700-tallet ble spørsmålet satt på spissen da keiser Leo III beordret storstilt ødeleggelse av religiøse bilder - en periode som senere ble kjent som ikonoklasmen, av gresk eikon (bilde) og klastes (knuser). Det brøt ut opptøyer, og mange av de som protesterte, ble pisket, forvist eller lemlestet. Kunstverk ble brent, og ifølge en samtidig krønikeskriver ble "kirkeveggene skrapt rene for bilder og dekket med aske".
Disse hendelsene vakte sterke reaksjoner i den vestlige kirken, og en strøm av rasende brev ble sendt mellom paver og keisere. Pave Gregor 2. erklærte at bilder hadde stor verdi fordi de kunne undervise dem som ikke kunne lese. Keiserinne Irene tillot bruken av religiøse bilder i 787, men hennes avgjørelse ble omgjort tidlig i det neste århundret av keiser Theophilos, som beordret kunstnerne til enten å ødelegge verkene sine eller bokstavelig talt spytte på dem, og han ila dem som ikke adlød, harde straffer. En kunstner ved navn Lazaros ble utsatt for "så forferdelig tortur at kjøttet hans smeltet bort", og da han likevel gjenopptok arbeidet etter å ha kommet seg, ble rødglødende jern presset mot hendene hans for å lemleste ham. Billedstriden tok slutt på midten av 800-tallet, og religiøs kunst ble igjen tillatt i de østlige kirkene.

På høyre side
Konstantinopels mektige murer, som har avverget utallige angrep opp gjennom århundrene.
Nedenfor til venstre
Kristi saligprisning - akkurat et slikt bilde som gjorde ikonoklastene rasende.
Nedenfor til høyre
Mikael VIII Palaiologos klarte å gjenerobre Konstantinopel i 1261 etter å ha plyndret byen i 1204.

Tross Konstantinopel hadde vært en viktig by siden det tredje århundre, begynte dens storhetstid etter vestromerske vestromerske rikets fall i 476. Territoriene byen styrte kom og gikk i et foruroligende tempo - imperiets utstrekning var i realiteten en geopolitisk vippe - og både dyktige og katastrofale herskere avløste hverandre. Men Konstantinopel var mektig. Den strategiske beliggenheten ved viktige handelsruter var en velsignelse, og til tross for utallige forsøk lyktes det sjelden fiender å trenge gjennom de berømte murene. Som en historiker uttrykte det: "Det gikk ikke et århundre uten at Konstantinopel ble beleiret."
Først da osmanene rykket frem på midten av 1400-tallet, falt imperiet til slutt. Da hadde tusen år med triumfer og prøvelser passert. I løpet av denne lange reisen hadde imperiet produsert noen av de mest fremragende kunstneriske og kulturelle mesterverkene verden noensinne hadde sett.
Historien begynte godt, med herskere som den pliktoppfyllende Anastasius I (reg. 491-516), en dyktig administrator, men de store drømmene hadde ennå ikke falmet. Kunne Vestromerriket, eller i det minste deler av det, gjenerobres? Her kommer en av Konstantinopels mest berømte herskere inn i bildet, Justinian. I løpet av hans regjeringstid (år 527-565) klarte den store hærføreren Belisarius og andre hærførere å erobre deler av Italia, Nord-Afrika og Sør-Spania. De økonomiske kostnadene var astronomiske, men kanskje var den moralske effekten verdt prisen?
Mindre vellykket var imidlertid forsøkene på å beseire Persia, Bysants' tradisjonelle fiende. Imperiet ble distrahert av erobringstoktene i vest, og klarte heller ikke å demme opp for de slaviske folkenes fremmarsj. Samtidig kodifiserte Justinian loven for å redusere risikoen for vilkårlig rettspleie - et arbeid som skulle komme til å prege rettssystemene i flere titalls land i århundrer fremover. Han klarte til og med å endre imperiets økonomiske fremtid ved å innføre silkeproduksjon. Indiske munker smuglet inn egg fra silkeormer, noe som frigjorde keiserriket fra den plagsomme avhengigheten av importert silke.
Mindre heldig var det at Justinians regjeringstid også var et tidlig eksempel på hvor ustabil bysantinsk politikk kunne være. Nika-opprøret i 532 var en av de blodigste hendelsene i imperiets historie. Vognkappløp var en av Konstantinopels største fornøyelser, med fire ledende lag med tilhengere som bar forskjellige farger - de blå og grønne fraksjonene dominerte. Men det handlet om mer enn bare spenning og underholdning. De ulike fraksjonene forsøkte å påvirke både religiøse og politiske spørsmål, og hadde en uheldig tendens til å havne i voldelige gatekamper. I 532 utløste Justinians nektelse av å benåde to ledere for den blå og den grønne fraksjonen en ukelang bølge av opptøyer, brannstiftelser og ødeleggelser. Tusenvis ble drept, og snart lå halve byen i ruiner.
Dette holdt på å koste Justinian tronen, men han overlevde krisen og satte i gang med å gjenoppbygge byen. Dessverre gikk nesten alle territoriene han hadde gjenerobret i vest, tapt under hans etterfølger, og Bysants' sentrale dilemma ble smertelig tydelig: imperiet var omringet av fiender på alle kanter. I løpet av det neste årtusenet skulle det bli nødt til å utkjempe en endeløs rekke av konflikter. Krigen mot sassanidene på begynnelsen av 600-tallet tappet imperiets statskasse, og perserne fortsatte å legge press på imperiet ved hjelp av sine mest lumske knep.
Keiser Mauricio (rregjeringstid 582-602) hadde alliert seg med den persiskea hersker, og da Mauricio ble drept av den ambisiøsea militære lederen Phocas, sverget Persia å hevne hans død. I virkeligheten var dette bare et påskudd for å blande seg inn i det bysantinske rikets anliggender. En flere tiår lang krig fulgte, og perserne nådde til slutt portene til Konstantinopel. Påskuddet om gode hensikter forsvant raskt, og snart var persernea persiske herskeren beskrev den bysantinske keiseren som sin "avskyelige og meningsløsea slave".
Situasjonen bedret seg betraktelig under Herakleios (reg. 610-641), som i 627 vant en berømt seier over perserne i slaget ved Ninive. Selv fiendene hans måtte erkjenne at han var en hensynsløs kriger. Som en persisk hersker en gang uttrykte det: "Han frykter ikke disse pilene og spydene mer enn en ambolt ville gjort." På denne tiden var islam i ferd med å vokse frem som en politisk og religiøs kraft i Midtøsten, og både det persiske og det bysantinske riket var sårbare på grunn av sin økonomiske svakhet. På 600- og 700-tallet skulle Bysants miste Armenia, Syria, Nord-Afrika og - mest ødeleggende - det økonomisk viktige Egypt. Situasjonen på hjemmebane var neppe bedre, ettersom den splittende kampen om religiøse ikoner - den såkalte såkalte ikonoklasmen - skapte stor uro under Leo III (717-741) - en konflikt som kom til å prege store deler av 700- og 800-tallet.
Det makedonske dynastiets (867-1056) maktovertakelse markerte et annet vendepunkt - i hvert fall til å begynne med. Dynastiets grunnlegger, Basilios I (reg. 867-886), klarte å gjenerobre store landområder, men som så ofte før sløste hans nærmeste etterfølgere dem raskt bort. Igjen gikk landområder tapt, og i hele denne perioden ble Egypt aldri gjenerobret. Å ta tilbake Jerusalem viste seg også å være en utfordring, noe som var en av de utløsende årsakene til korstogene. Troppene som strømmet inn fra Vesten i løpet av de neste århundrene, var imidlertid mest opptatt av å sikre sine egne interesser og hadde liten interesse av å se byen komme tilbake under bysantinsk kontroll.
Den makedonske perioden - særlig på 900-tallet under Konstantin VII (reg. 913-959) - markerte imidlertid et av høydepunktene i Bysants' kulturelle utvikling: den makedonske renessansen. Kanskje er det ingen gjenstand som bedre fanger den kunstneriske storheten i denne epoken enn den såkalte Josva-rullen, en utsøkt 3,5 meter lang pergamentrull som skildrer den bibelske historien i et stramt, men fengslende fargeskjema.
En militær stjerne dukker også opp på denne tiden: Basilius II (reg. 976-1025), som klarte å gjenerobre Hellas, Balkan, Syria og Georgia. Men like sikkert som at solen står opp, dukker det opp nye fiender. Normannerne angrep imperiets sicilianske utposter, og under Romanos IV Diogenes (reg. 1068-1071) led imperiet et knusende nederlag mot seljukkene i slaget ved Manzikert i 1071. Hele Anatolia skulle gå tapt i kjølvannet av dette nederlageti kjølvannet av dette knusende tapet.
Bysants klarte imidlertid å komme seg på fote igjen, denne gangen gjennom et nytt keiserdynasti: Komnenos-dynastiet. Dynastiets største suksesser, under herskere som Alexios I (reg. 1081-1118) og den usedvanlig generøsea og mildea Johannes II (reg. 1118-1143), var på kulturens og kunstens område, men også på det territorielle og militære området ble det oppnådd en viss suksess. Men de ble selvfølgelig etterfulgt av en rekke oppsiktsvekkende inkompetente keisere.
På dette tidspunktet hadde Vesten mistet mye av sin respekt for Bysants - faktisk hadde respekten begynt å forvitre allerede på 800-tallet, da frankernea herskeren Karl den store ble utropt til den hellige romerske kog den sanne arvingen til Roma. Det store skismaet mellom øst- og vestkirken i 1054 - et resultat av en innviklet blanding av teologiske forskjeller - gjorde ikke saken bedre.

"Å miste kontrollen på en slik måte førte nesten til at Justinian ble avsatt, men han red stormen av"

Over til venstre
Belisarius, Justinians dristige general, forble en yndet figur i kunsten gjennom århundrene.
Til høyre
Johannes II Komnenos, kjent som Johannes den gode, var en usedvanlig godhjertet keiser.

Bilder; Kilde: Wkipedia Commons - Argos'Dad/CC BY-SA 3.0 (Konstantinopel); Public Domain

Den bulgarske bananmannen

Det bysantinske riket produserte mange militære giganter, men få kunne måle seg med keiser Basilius II.

Han var bare fem år gammel da han besteg tronen i 976 e.Kr. med sin mor som medregent. Basileios viste imidlertid snart at det var han som holdt i tømmene, og hans begivenhetsrike regjeringstid ble preget av tronpretendenter og kuppforsøk. Han overlevde dem alle. Basileios var neppe noen godhjertet mann - han var kjent for sin barske og asketiske natur. Selv om han ikke var spesielt godt likt, nøt han stor respekt - mye takket være sine militære suksesser.
Felttoget hans startet dårlig, og hærene hans led et knusende nederlag mot bulgarerne i et fjellpass. Men snart snudde krigslykken. Fra 997 satte han i gang en rekke storslåtte erobringer i Hellas, på Balkan og i Syria, og til slutt fikk han sin hevn over bulgarerne i slaget ved Kleidion i 1014. Etter slaget fikk tusenvis av fiender stukket ut øynene eller ble lemlestet på hans ordre, og i løpet av fire år hadde han sikret seg full kontroll over bulgarsk territorium. Flere suksesser fulgte i Armenia, og Basileios gravskrift sa alt: "Ingen har noensinne sett mitt spyd hvile."

Teateret at en pave og patriarken av Konstantinopel gjensidig ekskommuniserte hverandre, ble et symbolsk brudd som etterlot religiøse arr i århundrer. Republikken Venezia, som bare ventet på en sjanse til å utvide sin makt i den bysantinske innflytelsessfæren, fikk sin mulighet, kanskje noe uventet, takket være korstogene.
In møte med truslene fra øst håpet Bysants alltid på støtte fra vest, men i 1204 gikk alt fryktelig galt. Et fjerde korstog ble satt i gang på begynnelsen av 1200-tallet, og den opprinnelige planen var å kryssepå veien skulle korsfarerne stoppe i Konstantinopel, hjelpe til med å gjeninnsette en keiser på tronen og motta økonomisk og militær støtte i retur. Til å begynne med gikk alt etter planen, men da den gjeninnsatte keiser Alexios IV (reg. 1203-1204) ble myrdet, var keiserriket ikke i stand til å oppfylle løftene sine. De rasende korsfarerne vendte da sin vrede mot byen.
Etter en beleiring ble Konstantinopel plyndret, og som en samtidig krønikeskriver beskrev det: "Tumulten og bråket var så stort at det virket som om selve jorden og havet smeltet sammen." Vestmaktene tok kontroll over Konstantinopel, imperiet ble delt mellom vestmaktene, og i de følgende tiårene ble de bysantinske keiserne ydmyket ved å regjere i eksil, keisere keisere bare i navnet bare i navnet. Tre såkalteetterfølgerstater, som alle hevdet å opprettholde den autentiske bysantinske tradisjonen, kjempet seg imellom om retten til å videreføre arven.
Led Michael VIII Palaiologos (reg. 1259-1282), som gjenerobret Konstantinopel i 1261, snudde vinden. Men som alltid var det nye trusler og utfordringer i horisonten. 1300-tallet skulle vise seg å bli et av de mørkeste århundrene i Bysants' historie, preget av et absurd antall avsatte keisere og interne konflikterkriger. Osmanernes fremvekst gjorde vondt verreog satte imperiet i en ekstremt sårbar posisjon - ved flere anledninger ble det redusert til en vasallstat under osmanene. Ydmykende hendelser avløste hverandre i rask rekkefølge - som pantsettelsen av de keiserlige kronjuvelene i 1343, eller fangenskapet til Johan V (reg. 1341-1376) på grunn av ubetalt gjeld under et besøk i Venezia. I 1453 kom endelig dødsstøtet.
Under ledelse av Mehmed II erobret osmanene selve Konstantinopel. Det tusenårige dramaet om det sagnomsuste bysantinske riket var nå så godt som over. Bare kongedømmet Trabzon gjensto, som lå i det nordlige Anatolia og på Krim. Det hadde lenge vært lenge hevdet seg selv som Romerrikets sanne arvtaker og fordømte Bysants' krav - men også dette riket ble knust av osmanskei 1461.
Det er ikke til å stikke under en stol hvor kaotisk og blodig Bysants' historie har vært - en fortelling om kupp, pretendenter og maktkamper. Listen over tronranere og brutal hevnmot politiske rivaler er nesten absurd lang: Konstantin III ble forgiftet, Justin II mistet forstanden, og Konstantin VI blerobsynet etter ordre fra sin egen mor. For ikke å snakke om kastreringen av Mikael V, lynsjingen av Andronikos I eller hvordan sønnene til Romanos I Lekapenos avsatte sin egen far og sendte ham i kloster for resten av livet.
Fraksjonene som kjempet om makten om makten viste sjelden tilbakeholdenhet. Etter Herakleios' død gikk Konstans II seirende ut av kampen i 641 e.Kr. og opptrådte som enhver bysantiner med respekt for seg selv ville ha gjort mot sine rivaler om tronen. Herakleios' enke, Martina, fikk tungen skåret ut, mens sønnen Heraklonas fikk nesen skåret av. Både mor og sønn ble deretter sendt i eksil på øya Rhodos.
On sikker arvefølge skapte mange problemer i keiserriket. Tronskiftet fra far til sønn var ofte preget av intriger og konflikter. Selv en enkel soldat med tilstrekkelige ambisjoner kunne gripe makten, og de med de mest beskjedne røtter hadde en sjanse til å nå den høyeste posisjonen. På sett og vis var dette meritokratisk, men hvis en keiser ikke levde opp til forventningene, var hans dager alltid talte.
Det bemerkelsesverdige er at Østromerriket til tross for alle disse omveltningene stort sett klarte å bevare sin prestisje og økonomiske makt. Grensene flyttet seg kanskje, men en bysantinsk solidus var en valuta som ble akseptert i hele Europa og til og med langt utenfor landets grenser. Og vi må ikke glemme den forbløffende kulturelle og kunstneriske arven - fra kunst og litteratur til vitenskap og filosofi.
Ingenting oppsummerer denne arven på en mer elegant måte enn Hagia Sofia, kirken som ble bygget og deretter gjenoppbygd av Justinian. Som den østromerskea keiseren samlet "arbeidere fra alle land", og resultatet "satte sitt preg på det romerske samfunnet"var preget av en ubeskrivelig skjønnhet, med proporsjoner som var overlegne både i størrelse og harmoni". "Ingen", proklamerte Prokopius, "kunne noen gang bli lei av dette synet."
Den store 1700-tallshistorikeren Edward Gibbon fordømte det bysantinske riket som et sted preget av overdådighet og smålig maktkamp. Det var, skrev han, et romersk idet var, skrev han, et romersk imperium som hadde "krympet og blitt mørkere", som den mektige Rhinen som til slutt blir til en sildring og forsvinner i sanden før den når havet. Men historien var langt mer kompleks enn som så.

Venstre
Preken like før det fjerde korstoget, som skulle føre til en uventet katastrofe i Konstantinopel.

"Det tusenårige dramaet om det sagnomsuste bysantinske riket var nå så godt som over."

Ovenfor
"Basileios II midt i erobringene sine.

Bøyer seg og kneler

Det politiske livet i Østromerriket kunne til tider være kaotisk, men det var alltid styrt av innfløkte regler og ritualer.

De bysantinske keiserne var besatt av hver minste detalj i hofflivet og dets protokoller. Rang og status var alt, noe som tydelig vises i De Ceremoniiseller Seremoniboken, fra 900-tallet, skrevet under Konstantin VII.
Her fikk leseren vite nøyaktig hvordan religiøse seremonier, høytider, kroninger, bryllup og feiringer av militære seire skulle gjennomføres. Retningslinjer for mottak av ambassadører og utnevnelse av embetsmenn ble også beskrevet i detalj. Strenge hierarkier ble etablert: hvordan utenlandske herskere skulle tiltales, hvilke klær embetsmenn kunne ha på seg, og hvilke titler som skulle brukes.
I sentrum for alt dette sto begrepet taxis - orden - som bysantinerne mente skilte dem fra barbarisk ataxia, eller uorden. Keiserne som styrte dette systemet, tenderte nesten alltid mot enevelde - de krevde absolutt makt over både religion og politikk og forventet fullstendig underkastelse. Å bekrefte dette bildet var alltid en god strategi for dem som søkte gunst eller avansement. Et samtidsverk understreket gjerne denne holdningen: "Gud har opphøyet deg, vår ærverdige herre, til kongetronen, og ved sin nåde gjort deg til det du kalles - en jordisk Gud, fri til å handle og herske etter eget forgodtbefinnende."

Til høyre
Kroningen av Konstantin VII - et typisk eksempel på den bysantinske forkjærligheten for ritualer og seremonier.
Nedenfor
Konstantinopels praktfulle Hagia Sofia, bygget mellom 532 og 537.

Bilder; Kilde: Wikipedia Commons: Arild Vågen/CC BY-SA 3.0 (Hagia Sofia): Public domain

Pavedømmet

stige

Som den dominerende institusjonen i livet til både konger og bønder lovet kirken himmelsk frelse til alle, men samtidig bidro den ofte til splittelse på jorden.

Kirker i romansk stil i tidlig middelalder var mørke og dystre. Tykke vegger med små vinduer var nødvendig for å bære taket.

F or de fleste mennesker i Vest-Europa var livet i middelalderen en konstant kamp - hardt, brutalt og ofte kort. Døden var en allestedsnærværende skygge; hvis ikke fattigdom, hungersnød eller pest tok livet av deg, var det alltid krigerske keisere og konger som trengte soldater å ofre på slagmarken. Likevel var det én organisasjon som ga en følelse av mening i all denne elendigheten - kirken.
Dens budskap var enkelt: Uansett hvor smertefullt livet på jorden var, kunne de som fulgte Kristi lære, regne med en himmelsk belønning. Et syndig og ugudelig liv betydde derimot at sjelen havnet i helvete i all evighet. Håpet om frelse eller frykten for fortapelsen ga kga religionen en enorm makt over folks hjerter og sinn. Den styrte livene til både rike og fattige, fra vugge til grav, gjennom dåp, gudstjenester, bryllup og begravelser - seremonier som vanligvis fant sted i kirken eller på vigslet jord.
Kirken var også en av de få veiene til utdanning. I middelalderen var lese- og skriveferdigheter forbeholdt noen få, hovedsakelig presteskapet og munkene og nonnene i klostrene. De underviste naturligvis hovedsakelig ut fra sine egne religiøse tekster, og på den måten forsterket de kirkens lære.
Å være kristen i Vest-Europa på denne tiden var ensbetydende med å være katolikk, fordi det - i motsetning til i dag - var den eneste trosretningen som bekjente seg til den oppstandne Kristus. Etter hvert som kristendommen spredte seg over hele Europa i de første århundrene, vokste også kirken i både antall og innflytelse. Den kjøpte landområder, laget sine egne lover og innførte skatter. Sentrum var Roma, i hjertet av det vestromerske riket, og den ble ledet av paven, som ble ansett som etterfølgeren til apostelen Peter, grunnleggeren av den katolske kirke.
Andre viktige tidlige kristne sentre var Konstantinopel, Jerusalem, Antiokia og Alexandria, som alle lå i det østromerske riket - også kjent som det bysantinske riket. Selv om dette riket både krympet og ekspanderte gjennom århundrene, forble det intakt helt frem til 1453. Selv etter det vestromerske rikets fall i 476 beholdt Roma sin rolle som sentrum for den katolske kirken. Spredningen av kristendommen fortsatte i høyt tempo også etter denne tiden, og nådde til og med områder som tidligere hadde vært utenfor romersk kontroll. Viktige grupper av hedninger, som for eksempel frankerne i dagens Tyskland, konverterte ofte til katolisismen - en prosess som fant sted i stor skala i 496.

Pavedømmets fremvekst

Korstogene

Til tross for det nylige skismaet mellom øst og vest i kristendommen ba herskeren i Bysants, Alexios I, pave Urban II om hjelp til å motstå muslimske invasjoner av sitt territorium. Urban bestemte seg imidlertid for å gjøre mer enn bare å "hjelpe"; i 1095 beordret han en massiv invasjonsstyrke, ikke bare for å forsvare Bysants, men for å gjenerobre Jerusalem og Det hellige land fra det han anså som muslimske okkupanter. Korstogene hadde begynt.
Definisjonene varierer, men generelt sett var det ni store korstog mellom 1096 og 1291, i tillegg til en rekke mindre militære ekspedisjoner. Til syvende og sist mislyktes de alle. Det første, som pave Urban initierte som en kristen krig og lovet full syndsforlatelse til dem som deltok, kan også ha vært et forsøk på å lege sårene etter den nylige kirkesplittelsen. Senere korstog rettet seg imidlertid aggressivt mot andre religioner enn islam. Selv kristne fikk føle korsfarernes sverd, særlig da Konstantinopel ble plyndret under det fjerde korstoget. Etter hvert som korstogene utartet seg til vilkårlige massakrer på uskyldige, mistet pavedømmet sin moralske autoritet, og enheten i den europeiske kristenheten begynte å smuldre opp.
Kontakten med den avanserte muslimske kulturen på denne tiden førte likevel til fremskritt innen vitenskap, matematikk, medisin, filosofi og kunst i Vest-Europa.

Bilder; Getty: Kilde: Wikipedia Commons / Public Domain

En gang i andre halvdel av 400-tallet gikk Sankt Patrick i land i Irland for å spre kristendommen der. I 596 sendte pave Gregor I - ofte kalt Gregor den store - en misjon til Britannia for å omvende angelsakserne, de hedenske stammene som hadde invadert og slått seg ned der etter den romerske utvandringen. Oppdraget ble en stor suksess.
Men selv om den katolske kirkens innflytelse og makt i Vest-Europa vokste til et punkt der ingen konge eller keiser kunne ignorere den, fortsatte invasjonene av fiendtlige stammer inn på dens områder. I 772 marsjerte for eksempel de hedenske langobardene langt inn på pavens territorium og truet Roma. Den daværende paven, Hadrian I, ba frankernes konge, Karl den store, om hjelp. På dette tidspunktet hadde Karl den store utvidet imperiet sitt til å omfatte det som i dag er Frankrike, Tyskland, Nord-Italia og videre utover. Hæren hans beseiret raskt langobardene, og befestet dermed frankernes rolle som pavens beskyttere.
Under Karl den store var de katolske herskerne nådeløse når det gjaldt å tvinge erobrede stammer til å konvertere til kristendommen - det var enten det eller døden. Ved Verden forsøkte saksere som tidligere hadde underkastet seg Karl den store, å gjøre opprør. Dette vakte en vrede av nesten bibelske proporsjoner i den frankiskea kongen, som henrettet 4 500 av dem ved halshugging.
I 800 ba pave Leo III Karl den store om støtte etter å ha blitt anklaget for å være uskikket til paveembetet. Da Karl den store ankom Roma i desember, tok han Leos parti og fikk konspiratørene landsforvist. Som et uttrykk for sin takknemlighet - og for å anerkjenne den frankiskea kongens betydning, kronet Leo Karl den store til keiser 1. juledag i Peterskirken. Dermed var det riket som senere skulle bli kalt Det hellige romerske riket, født.
På den tiden vakte dette stor irritasjon i Østromerriket. Der hadde Irene av Athen, de facto keiserinne av Bysants, allerede gjort krav på tittelen keiserinne. Men dette var bare én av flere kontroverser mellom de to rikene. Konfliktene nådde sitt høydepunkt rundt 200 år senere. Da var det få i det latinskspråklige Vesten og det gresktalende Østen som kunne snakke og skrive på begge språk. Etter hvert som den grunnleggende kommunikasjonen ble vanskeligere, ble også den kulturelle enheten svekket, noe som førte til ulike tilnærminger til den religiøse læren. En av disse var filioque, et tillegg til den nikenske trosbekjennelsen, som sammen med en strid om pavens autoritet var de to viktigste årsakene til skismaet mellom øst- og vestkirken i 1054.
Den nikenske trosbekjennelse er trosbekjennelsen til de romersk-katolske, østlige ortodokse og andre kristne kirker. Den er oppkalt etter det første kirkemøtet i Nikea i 325, der den ble vedtatt. Ordlyden ble revidert etter det første kirkemøtet i Konstantinopel i 381. Det tredje økumeniske kirkemøtet i Efesos i 431 bekreftet trosbekjennelsen i sin andre versjon, men forbød eksplisitt enhver fremtidig endring av den.
Likevel tilføyde de vestlige kirkene filioqueved synoden i Toledo i Spania i 589. På latin betyr filioque "og Sønnen", og det ble lagt til i en del av trosbekjennelsen, som nå lød: "Vi tror på Den hellige ånd, Herren og livet"livgiver, som utgår fra Faderen og Sønnen." Østkirkene motsatte seg kategorisk denne tilføyelsen.
Pavens makt var en konstant kilde til irritasjon for det østromerske riket. De anerkjente at paven i Roma hadde et seremonielt overherredømme over de fire andre østlige patriarkatene, men hevdet at dette bare var symbolsk og at han ikke hadde noen direkte autoritet over dem eller menighetene deres.
Århundrer med stridigheter, politisk sjalusi og egeninteresser ble til slutt satt på spissen i 1054. Pave Leo IX og lederen for kirken i Konstantinopel, Mikael Kerularios, utstedte gjensidige ekskommunikasjoner, noe som førte til en formell splittelse. Den romersk-katolske kirken ble skilt fra den østlige ortodokse kirken langs doktrinære, teologiske, språklige, politiske og geografiske skillelinjer.
Det ble gjort flere forsøk på forsoning mellom kirkene, men under det fjerde korstoget i 1204 ble Konstantinopel angrepet av vestlige korsfarere. Hagia Sofia-kirken ble plyndret, og både den og andre kirker ble tilpasset den romersk-katolske liturgien. Angrepet var et direkte angrep på selve sentrum av Bysants. Begge sider hevder å være "den eneste hellige, katolske og apostoliske kirke", og skismaet vedvarer fortsattg.
En annen krise, som ofte forveksles med det store skismaet, begynte i 1378. Den ble mer korrekt kalt det store pavelige skismaet, og hadde sine røtter i hendelser som begynte allerede i 1309, da pave Clemens V flyttet hoffet sitt til Avignon. Tidligere paver hadde vært i konflikt med den stadig mer innflytelsesrike kongen av Frankrike, Filip IV, og da Klemens - som selv var franskmann - ble pave, nektet han å flytte til Roma. De påfølgende pavene, som alle var franskmenn, ble værende i Avignon helt til pave Gregor XI bestemte seg for å returnere pavedømmet til Roma i 1377. Han døde imidlertid mindre enn ett år senere, og flere av kardinalene hans befant seg fortsatt i Avignon, noe som forsterket krisen.
Mange i Roma fryktet at Gregor XIs etterfølger ville være en franskmann som ville flytte pavedømmet tilbake til Avignon. Et forvirret og splittet konklave valgte til slutt en italiener, Urban VI, til ny pave. Men Urban var raskt ute med å kritisere kardinalene for deres oppførsel og holdninger, til et punkt der noen mente at makten hadde korrumpert ham og gjort ham uskikket til embetet. De franske kardinalene trengte ikke mange unnskyldninger for å gjøre opprør og avlyse valget av Urban. I stedet valgte de en av sine egne, Clemens VII, som etablerte sitt pavedømme i Avignon, mens Urban beholdt makten i Roma. Klemens hadde selvfølgelig støtte fra Frankrike, Castilla og Skottland. England, Frankrikes erkefiende, stilte seg ikke overraskende på Urbans side, sammen med store deler av det tysk-romerske riket. Kristenheten var nok en gang splittet.
Da de sittende pavene døde, ble det valgt nye til de to pavestolene, og situasjonen ble enda mer kaotisk da konsilet i Pisa i 1410, som skulle finne en løsning, i stedet utnevnte en tredje pave, Alexander V.
Først på konsilet i Konstanz (1414-1418) kom man endelig frem til en løsning ble nådd. Det ble innkalt av Aleksanders etterfølger, Johannes XXIII, som selv ble avsatt. Avsatt ble også Benedikt XIII, den sistea pave i Avignon, mens Gregor XII i Roma valgte å abdisere. Konsilet i Trient valgte deretter Martin V som den eneste legitime paven. Men kirken skulle bare få et kort pusterom fra splittelsen. Mindre enn hundre år senere ble den radikalea presten Martin Luther den protestantiske reformasjonen.

Tidslinje

Middelalderkirken.

597

Avgjørende omvendelse chlodvig I, den første frankerkongen som forener de frankiske stammene under én hersker, konverterer til kristendommen. Dette fører til en storstilt omvendelse av frankerne til kristendommen.

Hellig misjon augustin blir sendt av pave Gregor I og leder en gruppe på rundt 30 munker til England. Han blir den første erkebiskopen av Canterbury og grunnlegger den engelske katolske kirken.

Venstre
Karl den store og paven, av Antoine Verard.

Klostrene - der både munker og nonner avla de samme løftene - tilbød medisinsk behandling og tok seg av de syke de syke.

Avgjørende øyeblikk
Den ærverdige Beda 735
Bedas død markerer slutten på livet til en av 700-tallets viktigste lærde og forfattere. Som benediktinermunk skrev han verker om vitenskap, religion og historie. Bedas Historia ecclesiastica gentis Anglorum skulle bli en av de viktigste primærkildene til engelsk historie. Krønikeskrivende munker som Beda gjorde klostrene til sentre for middelalderens kunnskap. De samlet biblioteker med omhyggelig håndskrevne manuskripter - boktrykkerkunsten lå fortsatt mer enn 500 år frem i tid. Uten den dedikerte innsatsen til folk som Beda ville vi visst mye mindre om historien i denne perioden.

Det avgjørende øyeblikket
Et drap uten sidestykke 1170
En gruppe riddere myrder brutalt erkebiskopen av Canterbury, Thomas Becket, ved alteret i byens katedral. Kong Henrik 2. blir mistenkt for å stå bak drapet, selv om Becket en gang hadde vært hans nære venn. Henrik hadde først utnevnt ham til kansler og deretter til erkebiskop - i håp om at Becket skulle holde kirken i sjakk. Men den "bråkmakende presten" satte kirkens interesser over kongens, og nektet å gjennomføre Henriks religiøse reformer. Konflikten mellom kirke og stat førte til Beckets død. Senere angret Henrik, mens rapporter om mirakler ved mordofferets grav begynte å spre seg. Pilegrimer strømmet dit, og Becket ble kanonisert.

1008

1054

Et helt kontinent blir omvendt
Kongen av Sverige går over til kristendommen, og folket hans følger hans eksempel. Etter at Russland konverterte i 988, Polen i 966, Danmark i 960 og Bulgaria i 846, er store deler av Europa nå kristent.

Kristendommen rives fra hverandre pave Leo IXs død i april hindrer ikke utsendelsen av en pavelig bulle til Konstantinopel. Forhandlingene med patriarken Mikael Kerularios mislykkes, bullen blir revet i stykker - Roma og Konstantinopel er ugjenkallelig splittet.

1099

Til Det hellige land
Det første korstoget erobrer Jerusalem. Et kortvarig kristent kongedømme etableres, men byen blir gjenerobret av Saladin i 1187, og korsfarernes siste festning, Akko, faller i 1291.

Til høyre
En anonym avbildning av pave Martin V. Valget av ham gjorde slutt på det store pavelige skismaet.

Avgjørende øyeblikk
Den første paven 1198
Da Innocens III overtar paveembetet, står han overfor en rekke kriser, som han håndterer så dyktig at han ofte blir omtalt som middelalderens mest innflytelsesrike pave. I sitt forhold til pavestatene og Europas kronede hoder styrker han pavens makt og autoritet til det absolutte toppunktet. Da det fjerde korstoget uventet fører til plyndringen av Konstantinopel, reagerer han med sinne og ekskommuniserer de ansvarlige. Til tross for dette klarer han ikke å reparere skadene på forholdet mellom øst og vest. I sine siste leveår leder han det viktige fjerde Laterankonsilet, som fører til store reformer i kirkens praksis.

"Pavens makt var en konstant kilde til irritasjon for det østromerske riket."

1210

1260

1309

1455

1498

En ny orden fransiskanerordenen er grunnlagt av Frans, en rik mann som ga bort formuen sin for å leve et hellig liv. Ordenen tar avstand fra klostervesenet og sprer Guds ord direkte til folket.

Hva skjedde da ... chartres-katedralen, som er bygget i løpet av de foregående 65 årene, blir innviet. Den praktfulle bygningen, som stort sett har stått uforandret siden den gang, er et av de fineste eksemplene på fransk gotisk arkitektur.

Alle veier fører til Avignon pavedømmets Avignon-periode begynner. Denne perioden, som noen ganger omtales som "pavenes babylonske fangenskap", fører til det store paveskismaet, som ikke blir løst før Martin V blir valgt til pave i 1417.

Spredning av Guds ord
Johannes Gutenberg revolusjonerer boktrykkerkunsten ved å bruke løse, bevegelige metalltyper. Han trykker Bibelen på latin, og gjør den til den første masseproduserte boken i Vesten.

Urolige tider i vente
Den italienske munken Savonarola blir henrettet etter å ha fordømt kirkens luksus og moralske forfall. Men han er ikke den siste som utfordrer katolisismen - Martin Luther og andre kommer snart til å sette spørsmålstegn ved kirken som aldri før.

Bilder; Getty;Kilde: Wikipedia Commons / Public Domain

Sju

riker

Fordelingen av
de angelsaksiske
og britiske kongedømmene

Ut av kaoset som fulgte etter keiserdømmets fall, vokste det frem syv kongedømmer, kjent som heptarkiet.

Britania var et helt annet sted etter at de romerske legionene forlot landet for godt i 410. Da den sentraliserte romerske administrasjonen kollapset, falt landet fra hverandre i små kongedømmer - mange av dem er nå helt glemt - som kjempet om kortvarig dominans. Midt i denne maktkampen seilte angelsakserne over Nordsjøen og brukte elvene og elvemunningene i det østlige og sørlige Britannia som naturlige veier inn i det nye landet sitt, der de skapte sine egne kongedømmer. Landveiene var få og ofte farlige, mens havet og elvene tilbød tryggere og mer pålitelige ruter. Disse krigerflokkene grunnla nye kongedømmer og hentet familiene sine fra den andre siden av Nordsjøen, men de kjempet like voldsomt seg imellom som mot sine britiske naboer naboer.
Sndelig, men sikkert, ble de minste kongedømmene innlemmet idommer inn i større kongedømmer. Fordi en seierkonge kunne tilby mer gull og ære til krigerne som var samlet ved hoffet hans, ble utviklingen selvforsterkende. Prosessen førte til en gradvis sammenslåing av de mange småkongedømmene, helt til det til slutt var sju, og etter hvert fire, angelsaksiske kongedømmer i England.

De syv riker

Ovenfor
Bamburgh Castle, Ides' gamle høyborg. St Oswald's Gate har bevart deler av de angelsaksiske forsvarsverkene.
Til venstre
Den utsøkte kunsten i Lindisfarne-evangeliene er utført av én mann - Eadfrith, biskopen av Lindisfarne.

Northumbria

Heltenes og helgenenes rike.

N avnet avslører beliggenheten: Northumbria var det angelsaksiske kongedømmet nord for elven Humber. På sitt høydepunkt var det det største og mektigste av de angelsaksiske kongedømmene, og det best dokumenterte frem til 700-tallet. Northumbrias historie illustrerer hvordan mindre kongedømmer gradvis smeltet sammen til større enheter. Kongedømmet ble dannet ved en tvungen sammenslåing av Bernicia, med kongesete i Bamburgh, og Deira, som hadde sitt sentrum i den gamle romerske byen York.
Ifølge bevarte kongelige opptegnelser ble Bernicia grunnlagt i 547 av Ida, som erobret Bamburgh - noe som ga opphav til navnet "Idingar" for kongene av Bernicia. I over et halvt århundre kjempet idingene for å opprettholde sitt svake grep om kysten, helt til en allianse av britiske konger tvang dem til å trekke seg tilbake fra Bamburgh til Lindisfarne. De var på randen av utslettelse, men ble uventet reddet da en av de beleirende kongene myrdet sin rival. Dette utløste interne stridigheter blant beleirerne, og i kaoset klarte idingene å flykte og gjenerobre Bamburgh.
Kort tid etter, rundt 593, besteg Æthelfrith tronen, og han skulle snart vise seg å bli en av de mest suksessrike krigerkongene i sin samtid. Han påførte flere ødeleggende nederlag mot de britiske kongedømmene og tvang Deira til å forene seg imed Bernicia, noe som la grunnlaget for Northumbria. Under Æthelfriths ledelse vokste Northumbria til å bli det dominerende kongedømmet i Britannia, og selv om Æthelfrith ble drept i kamp i 616, klarte hans etterfølger Edwin ikke bare å konsolidere kongedømmet, men også å utvide territoriet ytterligere. Edwin ble også den første angelsaksiske kongen i nord som konverterte til kristendommen. Men før han rakk å forankre den nye troen i riket sitt, falt også han på slagmarken.
Etter en kaotisk periode uten hersker vendte Æthelfriths sønn Oswald tilbake fra eksil og overtok tronen. Oswald var en hengiven kristen, og han kalte munker fra Iona for å forkynne den nye troen, og de grunnla et kloster i Lindisfarne. Northumbrias makt fortsatte å vokse under Oswalds bror og etterfølger, Oswiu, og under Oswius sønn, Ecgfrith. Men i 685 led Northumbria et katastrofalt nederlag mot pikterne. Ecgfrith ble drept, og store deler av den northumbriske hæren ble ødelagt. Slaget satte en stopper for videre ekspansjon nordover, og Skottlands fødsel kan spores tilbake til denne piktiske seieren.
Selv om Northumbria mistet sin militære styrke etter slaget ved Nechtansmere, opplevde riket en kulturell blomstring på 700-tallet, noe som resulterte i mesterverk som Bedes Historia ecclesiastica gentis Anglorum og Lindisfarne-evangeliene. Vikinginvasjonen på 800-tallet førte til en ny oppdeling av Northumbria. Et vikingrike ble etablert i York, mens en engelsk jarl beholdt kontrollen over Bamburgh og Bernicia - avskåret fra de andre angelsaksiske kongedømmene frem til samlingen av England.

Bilder; Adobe Stock; Alamy;

Mercia

Mercianerne inntok sin plass i hjertet av landet og kjempet for å beholde den.

I nesten 300 år var Mercia det mektigste av de angelsaksiske kongedømmene. Da Ecgfrith, kongen av Northumbria, døde i 685, fylte Mercia maktvakuumet og kom til å dominere landet sør for Humber. Bare kongedømmet Wessex gjorde motstand mot Mercias hegemoni. Men av de tre store angelsaksiske kongedømmene - Northumbria, Wessex og Mercia - er Mercia det kongedømmet hvis historie er mest nedtegnet av dets fiender. Den mest fremtredende av disse var Beda, en stolt northumbrer, som i sitt ellers omfattende Historia ecclesiastica gentis Anglorumknapt nevner mercierne annet enn som motstandere.
Navnet Mercia kommer fra det gammelengelske ordet Mierce, som betyr "grensefolk" eller "landboere". Det var nettopp det kongeriket var da det først ble befolket - et grenserike mellom de angelsaksiske kongedømmene i sør og øst og de britiske kongedømmene i vest og nord. Mercianerne slo seg ned i Midlands og fulgte elvedalene inn i innlandet. De kongelige opptegnelsene i Mercia sporet den herskende familien tilbake til Icel, en anglikansk prins som slo seg ned i Britannia og ga den herskende familien navnet Icelings.
Den første historisk bekreftede Merciakongen var imidlertid Penda, Northumbrias store fiende, som drepte to northumbriske konger (Edwin og Oswald) og tre konger av East Anglia. Penda var den siste store hedenske angelsaksiske kongen, og da han falt i kamp mot Oswiu, Oswalds bror og etterfølger, ble angelsaksernes omvendelse til kristendommen uunngåelig.
Mercia og Northumbria fortsatte å kjempe om herredømmet, og etter Ecgfriths død i 685 befestet Mercia endelig sitt overherredømme. Mercias makt kulminerte i kong Offas regjeringstid (757-796). På den tiden strakte Mercias innflytelse seg over nesten hele landet, og Offa var i stand til å forhandle som en nesten likeverdig med selveste Karl den store. Den 180 kilometer lange grensemuren mot Wales - Offa's Dyke - vitner fortsatt om kong Offas makt og de ressursene han kunne mobilisere.
Etter Offas død begynte Mercia å svekkes, og dødsstøtet kom da den store vikinghæren ankom i 868. Vikingene avsatte kong Burgred av Mercia i 874 og erstattet ham med en marionettkonge. Etter Alfreds av Wessex' seier over vikingene ble Mercia delt: Den nordøstlige halvdelen ble en del av Danelagen, mens den sørvestlige delen ble styrt av en jarl som sverget troskap til Alfred. Selv etter at Alfreds barn og barnebarn gjenerobret Danelagen, forble Mercia en del av det ekspanderende kongeriket hvis herskerne ikke lenger bare så på seg selv som konger av vestsakserne - men som konger av engelskmennene.

"Den mercianske kongen Penda var angelsaksernes siste store hedenske konge."

Ovenfor
Det enorme arbeidet som ble lagt ned i å grave Offa's Dyke, vitner om den arbeidskraften og organisasjonen de mercianske kongene hadde til rådighet.
Til venstre
Staffordshire-skatten, som ble funnet i Mercia, vitner om rikdommen i noen av de angelsaksiske kongedømmene.

Helt til venstre
Alfred er den eneste kongen i britisk historie som har fått tilnavnet "den store". Han gjorde seg fortjent til det
Til venstre
Æthelstan den storslåtte, sønnesønn av Alfred den store og den første kongen av England.

Wessex

Det siste angelsaksiske kongedømmet ble det første kongedømmet England.

A v de tre store angelsaksiske kongedømmene - Northumbria, Mercia og Wessex - var det det siste som oppnådde makt og innflytelse. Men det var også kongene i Wessex (vestsaksernes rike) som til slutt samlet England under sitt herredømme. Da Wessex ble grunnlagt, var det imidlertid få tegn på fremtidig storhet.
Som i andre angelsaksiske kongedømmer ble kongenes opprinnelse sporet til en mytisk forfader - i Wessex' tilfelle Cerdic, hvis etterkommere, Cerdicingene, hevdet at de hadde fått sin legitimitet fra ham. Det er imidlertid lite som tyder på at de etterfølgende kongene faktisk var i slekt med denne påståtte grunnleggeren. Ifølge den Angelsaksiske krønike gikk Cerdic i land på Hampshirekysten med fem båtlaster med menn i 495. Der etablerte han et kongedømme på sørkysten som gradvis ekspanderte innover i landet og vestover. Interessant nok er Cerdic et keltisk navn snarere enn et germansk, noe som har ført til spekulasjoner om at de tidlige herskerne i Wessex kan ha vært av angelsaksisk/britisk opprinnelse.
Wessex ekspanderte vestover på bekostning av de britiske kongedømmene, mens ekspansjonen nordover ble begrenset av Mercias voksende makt - Themsen kom til å danne grensen mellom de to kongedømmene. På 700-tallet, da Mercia var på høyden av sin makt, klarte Wessex å opprettholde sin uavhengighet i større grad enn mange andre kongedømmer. Kongene fortsatte å ekspandere vestover, og tidlig på 700-tallet underla de seg det britiske kongedømmet Dumnonia (dagens Devon).
I 851 gikk en vikinghær i land i Wessex, men ble slått i slaget ved Aclea. Så da vikingene kom tilbake i 865, unngikk de i første omgang Wessex. Først etter at de tre andre store angelsaksiske kongedømmene hadde falt, vendte vikingene seg mot Wessex - det siste kongedømmet. På tronen satt den ungea konge Æthelred, som viste seg å være langt mer kamplysten enn sin beryktedea navnebror hundre år senere, og ved sin side hadde han sin yngre bror Alfred som øverstkommanderende. I slaget ved Ashdown i 871 påførte Æthelred og Alfred vikingene det første store nederlaget, og fikk dem til å trekke seg tilbake.
Men Æthelred døde kort tid etter seieren, og hans unge bror Alfred ble angelsaksernes siste konge. Det fantes ingen andre legitime arvinger - hvis Alfred ble eliminert, ville det siste kongeriket gå til grunne. Det var akkurat dette danene forsøkte å å oppnå ved å gjennomføre et overraskende midvinterangrepangrep på Wessex midtvinters og tvang Alfred til å flykte. Han gjemte seg i myrene i Somerset Levels sammen med en liten gruppe menn, mens vikingene tok kontroll over det siste kongeriket i Wessexkongeriket.
Men Alfred vendte tilbake, beseiret danene i slaget ved Edington - et av de viktigste slagene i engelsk historie - og satte i gang med å gjenoppbygge kongedømmet sitt med mål om å gjenerobre landet. Under sønnen Edvard og datteren Æthelflæd, som ble de facto herskere over Mercia, bledanelagen erobret. Til slutt var det Alfreds barnebarn Æthelstan som samlet England under sitt herredømme. Kongen av Wessex var nå kongen av England. Det var en ekstraordinær prestasjon av en ekstraordinær familie.

Bilder; Kilde - Wikipedia Commons / Staffordshire hoard / Raymond Perry ; Getty; Alamy; Adobe Stock

Ovenfor
Da han innså at han ikke kunne beseire den store vikinghæren, ofret kong Edmund seg selv for å redde folket sitt.
Til venstre
En rekonstruksjon av hjelmen som ble utgravd ved Sutton Hoo.

Øst-Anglia

Sutton Hoos skatter avslører rikdommen til et angelsaksisk kongedømme.

Den 14. juni 1939 så en verden som hadde vært skjult i århundrer, igjen dagens lys. Aarkeologen Basil Brown åpnet gravkammeret i den store skipsgraven ved Sutton Hoo. I løpet av de neste ukene avdekket arkeologene de ekstraordinære rikdommene som en konge på den tiden hadde hatt tilgang til. Denne kongen var sannsynligvis Rædwald, den første kongen av East Anglia som vi vet mer om enn bare navnet hans.
Folket som bosatte seg i dette landet, som nesten var avskåret fra resten av riket av våtmarksområdet Fens, var angler. De var delt inn i to grupper: Nordfolket og Sørfolket - navn som fortsatt lever den dag i dag i Norfolk og Suffolk. Kongene i East Anglia nedstammet fra en stamfar som het Wuffa, noe som ga slekten navnet Wuffingas ('Ulvens sønner'). Rædwald ble konge av East Anglia tidlig på 600-tallet, samtidig som Æthelfrith av Northumbria konsoliderte sin makt. Men de to kongedømmene var adskilt av Fens og kongeriket Lindsey (et annet angelsaksisk kongedømme, omtrent tilsvarende dagens Lincolnshire, som ikke regnes som en del av heptarkiet - men som sannsynligvis burde ha gjort det). Dette innebar at Rædwald å tilby Edwin, en nordumbrisk prins på flukt, en trygg havn. Da Æthelfrith fikk vite at Edwin hadde søkt tilflukt hos Rædwald, sendte han budbringere med stadig mer truende krav - han ville ha prinsens hode. Rædwald nølte, men bestemte seg til slutt for å kjempe. Sammen med Edwin beseiret og drepte han Æthelfrith, satte Edwin på tronen i Northumbria og ble selv Bretwalda - den fremste kongen av Britannia - frem til sin død rundt 626. Hans etterfølgere utkjempet flere slag for å forsvare sin uavhengighet mot Mercias økende dominans - kamper som ofte endte med at East Anglia måtte utnevne en ny konge. Gjennom hele 700-tallet fortsatte East Anglia å stå imot Mercia og klarte å gjenvinne sin uavhengighet på 800-tallet - bare for å bli erobret av den store vikinghæren i 869.
Den siste uavhengige kongen av East Anglia var Edmund martyren. Etter hans død begynte barna til hans kristnede fiender å ære hans minne. Disse kristne vikingene, som hadde slått seg ned i East Anglia, grunnla helligdommen Bury St Edmunds for å hedre minnet om en angelsaksisk konge.

Kent

Ifølge tradisjonen var det her det første angelsaksiske kongedømmet ble grunnlagt.

K efolket i Kent var verken angler eller sakser - de var faktisk juter fra Nord-Jylland. Den sosiale organiseringen i Kent skilte seg vesentlig fra de andre angelsaksiske kongedømmene, med bare én adelsklasse i motsetning til de to som fantes i de andre kongedømmene, mens bøndene (ceorls) i Kent hadde en mer fremtredende rolle enn bøndene i andre riker.
Ifølge tradisjonen var de første kongene i Kent brødrene Hengist og Horsa, leiesoldater som Vortigern kalte til Britannia for å bekjempe pikterne, som herjet på østkysten etter Romerrikets sammenbrudd. Under Vestromerrikets sammenbrudd var det slett ikke uvanlig at barbariske leiesoldater ble hyret inn for å bekjempe andre barbariske plyndringstokter, så historien i seg selv er ikke urimelig. Den ble imidlertid senere brodert med detaljer som for eksempel vortigern forelsket seg i Hengists datter Rowena og ga Kent til faren i bytte mot datteren.
Det er imidlertid først under kong Æthelberhts lange regjeringstid at det dukker opp historiske bevis for kongedømmet. Kongene av Kent hadde tette forbindelser med de merovingiske kongene på den andre siden av kanalen, drev utstrakt handel og hadde derfor større rikdom enn andre konger i Britannia. Det var denne rikdommen som ga Æthelberht den politiske innflytelsen han trengte for å bli anerkjent som Bretwalda - og som gjorde det mulig for ham å gifte seg med den frankiske prinsessen Bertha. Bertha var imidlertid kristen, og ekteskapet ble inngått på betingelse av at hun bevarte sin tro.
I 599 tok Æthelberht imot en gruppe misjonærer fra Roma, ledet av munken Augustin, som var sendt av paven for å omvende de hedenske angelsakserne. Æthelberht omfavnet den nye religionen og lot Augustin slå seg ned i Canterbury, noe som gjorde kirken der til imperiets moderkirke. Kents dominans overlevde imidlertid ikke Æthelberht. Riket forble velstående, men den herskende familien ble lammet av voldsomme interne stridigheter. I denne svekkede tilstanden havnet Kent under Mercias herredømme i siste del av 600-tallet - et avhengighetsforhold som fortsatte i perioder frem til Wessex konsoliderte sin makt på begynnelsen av 800-tallet, da Kent ble innlemmet i Wessex. Kent kom dermed til å spille en nøkkelrolle i Alfred den stores kamp mot vikingene, særlig under plyndringstoktene i 890-årene - den siste fasen av Alfreds regjeringstid - da trusselen fra nordboerne ble brutt for en generasjon.

Over til høyre
Æthelberht, konge av Kent fra ca. 589 til 616.
Til høyre
Kong Vortigern inngikk en avtale med en gruppe germanske leiesoldater som han senere skulle angre på.

"De første kongene av Kent var brødrene Hengist og Horsa, leiesoldater som ble invitert til Britannia."

Bilder; Adobe Stock; Getty; Kilde: Wikipeida Commons / Saforrest

Sussex

Sussex - sørsaksernes kongerike - lå klemt inne mellom Kent og Wessex, med Mercia truende fra nord, og kjempet for sin overlevelse.

T relv om det tilhører heptarkiet, er Sussex' historie omgitt av mystikk. Dets status skyldes mer at det er nevnt i 1100-tallshistorikeren Henry av Huntingdons liste over angelsaksiske kongedømmer enn at det hadde noen reell betydning blant datidens kongedømmer. Til tross for sin utsatte posisjon beholdt Sussex sin uavhengighet lenger enn lignende kongedømmer som Lindsey, og underkastet seg først kongene av Wessex i 827.
Enlig den angelsaksiske krøniken ble kongeriket grunnlagt av Ælle i 477 e.Kr. da han gikk i land med sine tre sønner og tre skipslaster med krigere i nærheten av Selsey. Kongedømmets historie fulgte et mønster med gradvis ekspansjon i møte med britisk motstand, men arkeologiske funn tyder på at sakserne kan ha slått seg ned i området allerede før Ælles ankomst - muligens som leiesoldater i romernes tjeneste, stasjonert ved festninger langs den såkalte sakserkysten. Dette var en rekke festningsverk og havner som romerne bygde for å beskytte området mot barbariske plyndringstokter.
Riket dukker kort frem fra historiens skygger i andre halvdel av 600-tallet, da dåpen til kongen Æthelwealh nevnes. Æthelwealhs gudfar var Wulfhere, konge av Mercia. Som dåpsgave ga Wulfhere ham Isle of Wight og Meon Valley. Å være gudfar til en annen konge var både en handling av åndelig fellesskap og en markering av politisk overlegenhet - en overlegenhet som Wulfhere understreket ved å gi bort landområder i gave: Æthelwealh var i høyeste grad den underlegne av de to monarkene.
Melv om Æthelwealh var blitt kristen, var folket hans ennå ikke blitt omvendt til den kristne tro. Deres omvendelse - den siste blant de store angelsaksiske kongedømmene - kom til å avhenge av regnet. Wilfrid, den mest stridslystne av Northumbrias biskoper, var blitt avsatt av kong Ecgfrith og forvist til Sussex. Han ankom midt i en alvorlig tørkeperiode - og med Wilfrid kom regnet. Befolkningen i Sussex, som følte seg forlatt av sine gamle guder, ble tiltrukket av Wilfrids budskap om en ny gud. Han overbeviste dem ikke bare med ord, men også ved å lære dem nye fiskemetoder som lindret tørken. På 700-tallet ble Sussex et vasallrike under Mercia, da Offa var på høyden av sin makt. I 825 var det blitt fullstendig innlemmet i kongedømmet Wessex.

Til høyre
Ælle, den halvlegendariske første kongen av Sussex.
Nedenfor
Wilfrid mottar et stykke land fra kongen.

"Æthelwealh mottok Isle of Wight og Meon-dalen som en dåpsgave fra Wulfhere."

Essex

Kongedømmet Essex (østsaksernes kongedømme) strakte seg gjennom Hertfordshire og inkluderte Middlesex.

K kongedømmet Essex' historie er like mystisk som Sussex. Kongedømmet stammer sannsynligvis fra 500-tallet, da sakserne slo seg ned i de flate områdene nord for Themsen. De kongelige opptegnelsene for Essex er imidlertid sene - fra 800-tallet - og det er uenighet om hvem som grunnla dynastiet. Både Æscwine og Sledd er oppført som kongedømmets første konge i ulike genealogier, selv om den som plasserer Æscwine først, lar Sledd fremstå som hans sønn og etterfølger.
Riket vokste ved å innlemme mindre stammergrupper og kom etter hvert til å omfatte det nåværende grevskapet Essex samt deler av Hertfordshire og det nå nedlagte grevskapetgrevskapet Middlesex. På 600-tallet var London under kontroll av Essex, og det er også da den første dokumenterte kongen av riket dukker opp i kildene. Han het Sæberht, og i 604 ble han døpt med kong Æthelberht av Kent som gudfar.
Pave Gregors opprinnelige plan var at Britannia skulle ha to erkebispeseter - ett i London og ett i York - i tråd med de administrative sentreneum sentre som hadde eksistert i den tidligere romerske provinsen. Men etter å ha etablert sitt sete i Canterbury under Æthelberht av Kents beskyttelse, kunne ikke Augustin flytte til London. I stedet sendte han Mellitus dit som biskop, der han grunnla den første St Paul's Cathedral på stedet der dagens katedral ligger. Da Sæberht døde, ble Mellitus imidlertid fordrevet av Sæberhts tre sønner, som selv aldri hadde latt seg døpe - men som angivelig var opprørt over at biskopen nektet å gi dem nattverd uten å være døpt. Bispesetet ble deretter forlatt. I den neste generasjonen fortsatte Essex-kongene å veksle mellom kristendom og tradisjonell tro, og en annen ikke-kristen konge etterfulgte de tre brødrene etter at de døde i kamp. Denne ble etterfulgt av kong Sigeberht II, som konverterte til kristendommen under påvirkning av kong Oswiu av Northumbria. Men Sigeberht ble myrdet av to brødre som mislikte hans uvanlige måte å regjere på: Han tilga fiendene sine i stedet for å drepe dem, slik han hadde for vane.
På 700-tallet kom Essex under Mercia og ble deretter innlemmet i Wessex i 825 - for senere å bli en del av Danelagen, i henhold til traktaten som ble inngått mellom Alfred den store og Guthrum. I 917 ble Essex erobret av Edvard den eldre, Alfreds sønn, og ble igjen en del av Wessex, som ekspanderte og la grunnlaget for et samlet kongerike: England.

Ovenfor
En stein i St Augustine's Abbey i Canterbury markerer graven til Mellitus, den første biskopen av London.
Til venstre
Den gamle St Paul's Cathedral, som ble ødelagt i den store brannen i London, sto på stedet der den angelsaksiske kirken ble bygget av Mellitus.

Bilder; Adobe Stock; Getty; Wikipedia Commons / Ealdgyth / Public Doamin

Vikingtiden

Handelsmenn, røvere, oppdagelsesreisende og erobrere ... hvordan vikingene forandret verden.

Tekst av Edoardo Albert

Hensynsløse vikinger samlet sammen livredde munker etter det berømte angrepet på St Cuthberts kirke i Lindisfarne.

De første møtene
789
I Angelsaksisk krønike fortelles det om engelskmennenes første møte med vikingene, da den kongelige fogden dro for å møte en gruppe sjøfarere som hadde gått i land i Portland i Dorset, for å be dem om skatt for varene deres. De drepte ham på stedet.

VIKINGTIDENS BLODIGE BEGYNNELSE
8. juni 793
Tenk deg terrorister som ødelegger St Paul's Cathedral og skjender Mona Lisa på samme tid. Vikingangrepet på klosteret i Lindisfarne vakte samme forferdelse, for Lindisfarne var det fremste åndelige og kulturelle senteret i Nordøst-Europa, stedet som kirkemennene som innledet den karolingiske renessansen, vendte seg til for å få inspirasjon og støtte. Alkuin, den lærde engelskmannen som ble hentet til Karl den stores hoff, uttrykte den utbredte frykten for angrepet: "Aldri før har en slik terror blitt vist i Storbritannia. Se kirken St Cuthbert, fylt med blod fra Guds prester, strippet for sine ornamenter." Angrepet på Lindisfarne blir sett på som starten på vikingtiden (som varte frem til 1066), da de norrøne mennene gjennomførte sine utrolige ekspedisjoner og skapte kaos i Europa.

Nok en hellig øy plyndret
806
Klosteret på Iona, moderklosteret til Lindisfarne-klosteret, ble angrepet av vikinger i 795, 802, 806 og 825. 68 munker døde i angrepet i 806. Etter massakren i 806 bygde munkene et (tryggere) kloster i Kells, men Iona forble moderklosteret frem til 878.

"Den kongelige fogden ba vikingene om skatt på varene deres. De drepte ham."

DET KALDE NORD
det 9. århundre
Vikingene var oppdagelsesreisende og plyndrere, men de var ikke alltid de første til å ankomme. Da en færøysk sjøfarer ved navn Naddoðr ble blåst ut av kurs og gikk i land på en øde øy i nord, var øya allerede oppdaget av irske munker. Naddoðr kalte øya "Snøland". Kulden ble et tema i beretningene om øya. Den første nordboeren som bevisst satte seil mot øya, Flóki Vilgerðarson, kalte den Island etter en særdeles ubehagelig første vinter. Flóki vendte tilbake til Norge med rapporter om øyas harde klima, men de var ikke nok til å avskrekke andre nybyggere som ønsket land, og Flóki selv vendte faktisk tilbake til Island og ble værende der. i 874 ble den første permanente bosetningen bygget av Ingólfr Arnarson og hans familie. De bosatte seg i det som skulle bli Islands hovedstad, Reykjavik. Vikingtidens utforskning hadde begynt.

Ingólfr Arnarson bygde seg et hjem der den høye seteren hans ble skylt i land.

OVER HAV OG OPP ELVER
834
Vikingtiden var et resultat av norrøne skipsbyggerferdigheter. Langskipet som ble gravlagt i 834 på Oseberg i Norge, et siste hvilested for to høytstående kvinner, er et utmerket bevart eksempel på et slikt fartøy, og det viser hvilke ferdigheter som gjorde det mulig for disse klinkbygde båtene (laget av overlappende bord) å navigere gjennom elver, langs kysten og over hav. Disse fleksible fartøyene gjorde det mulig for vikingene i øst å ferdes langs elvene i Europa, og de var lette nok til å bli løftet opp til elvenes kilder ved Svartehavet, noe som åpnet handelsruter til Bysants og alle dets rikdommer. For lange sjøreiser bygde vikingene dypere og bredere båter som ble drevet av seil. Årene ble mest brukt når vinden løyet. Det var med disse årene båtene som senere skulle krysse Atlanterhavet.

Oseberg-skipets elegante linjer viser den klinkbygde konstruksjonen.

Vikingene fant Dublin
841
Etter å ha plyndret rundt Irskesjøen i et halvt århundre trengte vikingene en base. De valgte Dubh Linn, "Black Gully", som allerede var et viktig kirkested, på grunn av den naturlige havnen. Til å begynne med var Dublin en vinterleir, en trygg base for å dra ut på tokt om sommeren, men den ble den viktigste byen for nordboerne i Irland.

Vikinger på vei østover
862
Mens nordmennene seilte vestover, reiste de svenske vikingene østover og sørover, over Østersjøen og oppover elvene som rant ut i havet. Vikingene oppdaget at båter var lett å ta med seg, og at de dermed kunne nå elvene som rant mot Svartehavet og Det kaspiske hav. Ifølge den fremste russiske krønikeskriveren, Rurik, var det en nordboer som anla den første bosetningen i nærheten av Novgorod og dannet et dynasti som kom til å vare i 700 år.

Bilder: Adobe Stock (AI Generator); Getty; Trace: Wikipedia Commons / Public Domain

VIKINGENE DRAR TIL MIDDELHAVET OG BEGYNNER Å PLYNDRE
859-862
i 859 seilte vikinghøvdingene Håstein og Björn Järnsida ut med 52 skip fra sin base ved Loire for å plyndre de rike havnene i Middelhavet. De spanske kongedømmene satte hardt mot hardt, men vikingflåten kom seg inn i Middelhavet og overvintret ved Rhônes munning før de plyndret Frankrike og Italia. Håstein drev handel med muslimene i Nord-Afrika og kjøpte slaver som han senere solgte på slavemarkedet i Dublin. Til sammen returnerte 20 skip.

venstre
Det har bare vært én engelsk konge som har blitt kalt "den store". Alfred fortjente det.
til høyre
Rollos avtale med Karl den enkle var at han skulle la seg døpe. Normannerne ble snart fromme kristne.

DEN STORE HEDENSKE HÆREN
865-878
i 865 gikk en erobringsivrig vikinghær i land på øya Thanet i Kent, og i løpet av de neste årene ødela de kongedømmene i East Anglia og Northumbria og innsatte en marionettkonge i Mercia. Av de angelsaksiske kongedømmene var det bare Wessex som sto igjen, ledet av den unge kong Alfred. Til tross for sin unge alder beseiret Alfred vikingene i slaget ved Ashdown den 8. januar 871. Han fulgte opp med en viktig seier i slaget ved Edington i 878. Fredsavtalen som ble inngått, delte landet mellom Alfreds rike og Danelagen. Alfreds sønn og datter, Edward og Æthelflæd, skulle senere lede gjenerobringen av England, et oppdrag barnebarnet Æhelstan fullførte i 927.

nordmenn fant Normandie
911
Karl den stores karolingiske rike begynte å gå i oppløsning etter hans død. Blant vikingene som angrep Frankrike, var en nordmann ved navn Rollo. Etter å ha mislyktes med å beleire Paris, slo han seg ned ved Seinens munning nær Rouen, hvorfra han herjet i et tiår. Karl den enkle lyktes ikke i å fordrive Rollo, men valgte en strategi der han avsto det territoriet Rollo okkuperte i bytte mot at Rollo sverget troskap til ham. I henhold til traktaten i Saint-Clair-sur-Epte konverterte Rollo og hans menn til kristendommen. Traktaten hindret ham ikke i å fortsette som vikinghøvding, og i løpet av de neste tiårene utvidet han territoriet sitt til det ved hans død i 932 dekket nesten alle de områdene som skulle bli hertugdømmet Normandie.

Vikingene bygger et kongerike i York
866
i 866 erobret den store hedenske hæren York og tok kontroll over den sørlige halvdelen av det gamle angelsaksiske kongeriket Northumbria. York, eller Jórvik, ble vikingenes hovedstad i England, med de fem byene Derby, Leicester, Lincoln, Nottingham og Stafford - i sør.

Til høyre
Harald, hvis strenge styre i Norge muligens førte til større vikingekspansjon.
helt til høyre
Som kristen konvertitt innførte Leif Erikson den nye religionen på Grønland og grunnla Amerika.

Bilder: Getty; Trace: Wikipedia Commons / Public Domain

den første kongen av Norge
872
Ifølge sagaene som ble skrevet på Island på 1200-tallet, etterfulgte Harald, med tilnavnet Hårfager, sin far, Halvdan Svarte, som høvding over Ynglinga-riket i Sørøst-Norge. Harald var bare ti år gammel da han overtok makten, og han holdt seg ved makten ved hjelp av onkelen sin. Han konsoliderte gradvis sin makt og vant slaget ved Hafrsfjord en gang mellom 872 og 890, der han utropte seg selv til konge av Norge.

Den siste vikingkongen av York
954
Erik Blodyx, hvis tilnavn henspeiler på måten han tok og beholdt makten på, ble til slutt avsatt som konge av York. Ved hans død opphørte vikingriket Jórvik å eksistere.

Slaget ved Brunanburh
937
i 937 ble det dannet en allianse mellom Olaf Guthfrithson, konge av Dublin, Konstantin 2. av Skottland og Owain, konge av Strathclyde, i et forsøk på å slå kong Æthelstan og beleire England. Æthelstans hardt tilkjempede seier i slaget ved Brunanburh sørget for at England forble samlet.

For imperiets skyld
989
i 989 ble Basilius II, herskeren over det bysantinske riket, beleiret av fiender. I desperasjon henvendte han seg til Vladimir 1., storhertug av Kiev, en mann som var kjent for sin seksuelle appetitt, med fire koner og 800 konkubiner. Vladimir gikk med på å hjelpe Basileios i bytte mot søsteren hans. Ingen keiserlig prinsesse hadde noen gang giftet seg med en barbar - selv Karl den store hadde fått nei. Men Vladimir var villig til å konvertere til kristendommen hvis det gjorde ekteskapet mulig. Så i 989 giftet en nervøs Anna seg med Vladimir, som straks sendte 6 000 menn til keiserens hjelp. De dannet grunnlaget for hæren hans.

VIKINGENES FØRSTE EROBRING AV ENGLAND
1016
i 1013 hadde den mest inkompetente kongen i Englands historie, Æthelred, klart å gjøre danekongen Sven Tveskägg så sint at han personlig invaderte England. Svens innsats var vellykket, men han fikk ikke nyte godt av den lenge og døde 3. februar 1014. Etter å ha flyktet, vendte Æthelred tilbake som konge og tvang Svens sønn Knut til å flykte. I august 1015 vendte Knut tilbake for å lede en ny invasjonsflåte. I de neste 14 månedene kjempet han mot Æthelreds sønn Edmund Ironside, før han til slutt fullførte vikingenes første erobring av England.

Brian Boru beseirer nordmennene og forener Irland
1014
I det første årtusenet hadde Irland en overflod av konger, både innfødte og norrøne: rundt 500. Brian Boru tok gradvis kontroll over de andre kongedømmene før han møtte hærene fra Leinster og Dublin i slaget ved Clontarf den 23. april 1014. Brians hær gikk seirende ut av slaget, selv om han døde.

Over til venstre
Før Vladimir valgte kristendommen, sendte han ut menn for å rapportere om religionene til menneskene rundt seg. De som forbød alkohol, ble umiddelbart ekskludert.
til høyre
Historien om Knut og tidevannet? Den skulle vise at kongen ikke lot seg påvirke av smiger.

Til Grønland og videre
982-cirka år 1000
Rundt 982 ble en islending ved navn Erik sendt i eksil i tre år av tinget på øya for drap. I stedet for å seile tilbake til Norge, satte han seil for å undersøke fortellingene om et land lenger vest. Ifølge sagaene fant og utforsket han det i løpet av sitt eksil. Tre år senere vendte Erik tilbake til Island med fortellinger om det nye landet som han kalte "Grønland". Sønnen Leif dro enda lenger i år 1000, da han samlet et mannskap for å undersøke rapporter om land vest for Grønland. De måtte krysse 2 900 kilometer med hav før de så det. De hadde oppdaget den nye verden 500 år før Christofer Columbus.

Betaling til danskene
991-1013
Æthelred, den mest uheldige av konger, betalte vikinghærer etter nederlaget i slaget ved Maldon i 911, helt til han beordret massakren på alle daner på engelsk territorium i 1002. Uheldigvis var søsteren til den danske kongen, Sven Tveskæg, en av dem han drepte. Fra det øyeblikket ble Sven Æthelreds rike hensynsløst herjet. Dette var starten på begivenhetene som skulle kulminere i normannernes erobring 50 år senere.

DEN ANDRE EROBRINGEN AV ENGLAND
1066
Edvard Bekjenneren døde den 5. januar 1066, barnløs og med en vane for å love bort tronen sin til for mange. I løpet av de anspente månedene i 1066 dukket det opp tre tronpretendenter: Harald Godwinson, jarl av Wessex, Vilhelm, hertug av Normandie, og Harald Hardråde, konge av Norge. Harald Godwinson ble kronet 6. januar, men både Vilhelm og Harald begynte å forberede seg på en maktovertakelse. Etter en sommer med anspent venting møttes de alle i kamp. Den 25. september beseiret Harald Godwinson Harald Hardråde i slaget ved Stamford Bridge, før han døde i slaget ved Hastings den 14. oktober. Vikingtiden tok slutt med Hardheads død.

Til høyre
Tostig Godwinson, Haralds bror i eksil, overtaler Harald Hardråde til å bli med ham i en invasjon av England.

Tidlig

vikinghjul

Storbritannia

ord

Fra Lindisfarne til den store hedenske hæren.

Navnet Beaduheard er kanskje ikke så godt husket i dag som det burde være. Beaduheard var kongelig foged (eller sheriff) i Dorchester i Dorset. En dag i 789 fikk han høre at en gruppe fremmede hadde gått i land ved kysten av Portland. Portland var antagelig en handelsbase av en viss lokal betydning (den skulle i alle fall etter hvert bli mål for en rekke vikingtokt), og de fremmedes ankomst til stedet burde undersøkes, så Beaduheard satte seg fore å gjøre det.
Detaljene om hva som skjedde da han ankom, er uklare. Kanskje var det en misforståelse mellom to grupper som ikke snakket nøyaktig samme språk, kanskje skjedde det noe mer bevisst. Sluttresultatet var imidlertid klart. Beaduheard lå død, det første kjente offeret for vikingene i England. De som drepte ham, kom fra Skandinavia, sannsynligvis fra Hordaland i Sørvest-Norge.
Dette er det første bevarte vitnesbyrdet om et vikingangrep i England. Det betyr imidlertid ikke at det ikke har vært noen tidligere. Det kan være at tidligere angrep ikke ble registrert, eller at opptegnelsene har forsvunnet. Mye tyder på at dette ikke var en isolert hendelse. Dokumenter fra den store mercianske kongen Offas regjeringstid (som døde i 796) nevner byggingen av kystfestninger mot "plyndrende hedninger", som antageligvis betydde vikinger, så trusselen fra plyndrere har tydeligvis fått alarmklokkene til å ringe.
Selv om hendelsen i Portland var alarmerende, var den kanskje ikke så uvanlig i denne svært voldelige tiden. Det neste kjente overfallet skjedde på motsatt side av spekteret. Det skjedde også på den andre siden av landet - i stedet for at kongeriket Wessex ble utsatt for et nytt angrep, var det Northumbria i nordøst som ble offer for vikingene.
Lindisfarne var et svært hellig sted på denne tiden. I klosteret lå relikviene etter St Cuthbert, den mest fremtredende angelsaksiske helgenen. I dag virker det som et avsidesliggende sted, men på slutten av 700-tallet var det sentrum for åndelig og fysisk aktivitet. Noen kilometer unna, og innenfor synsvidde de fleste dager, sto den gamle borgen Bamburgh, et av de eldste bebodde stedene i det angelsaksiske England, og holdt vakt over klosteret på lang avstand, selv om det i dette tilfellet var en forgjeves vakt.
En junidag i 793 ble klosteret hardt rammet av et katastrofalt vikingangrep. Munkene ble tatt fullstendig på sengen da røvere kom inn fra havet, men det er godt mulig at de visste nøyaktig hvor de skulle. Lindisfarne var berømt og, etter datidens målestokk, velstående. Det er godt mulig at plyndrerne hadde gjort forretninger med stedet før og lagt merke til den manglende beskyttelsen. Det var svært vanlig for vikinger å være handelsmenn den ene dagen og plyndrere den neste. Det som så ut til å gi størst sjanse for inntekt, avgjorde utfallet.
Lindisfarne ble satt i brann. Lindisfarne ble ribbet for sine skatter (for vikingene betydde det å ta gull og sølv, ikke de fantastiske manuskriptene som ble produsert der - de var av liten interesse, med mindre de tilfeldigvis befant seg i rikt dekorerte, innbundne bøker). Munkene ble druknet eller brutalt myrdet på stedet. Men det fantes også noe annet av verdi, noe som var mye mer grusomt og muligens mer attraktivt for plyndrerne: slaver. Vikingene kunne leve godt av den blomstrende slavehandelen, og friske unge menn, attraktive kvinner og barn med potensial til å bli begge deler var verdifulle varer. Røverne tok selvfølgelig med seg slavene fra Lindisfarne, som ved mange andre anledninger senere.
I Frankerriket skrev den northumbriske lærde Alcuin, som var ved hoffet til den store tysk-romerske keiseren Karl den store, hjem i sjokk over det som hadde skjedd i Northumbria. For ham, som for mange senere kommentatorer, var vikingene en straff fra Gud, som følge av det syndige livet til mange i Northumbria, både verdslige og religiøse. Løsaktig levevis og folk som kledde seg som hedninger, ble nevnt som konkrete årsaker til Guds vrede. Northumbrierne måtte omvende seg, ellers ville flere plyndringstokter følge.
Og det gjorde de også en stund. Andre store klostre ble plyndret, som klostrene i Jarrow-Monkwearmouth og Hartness (senere Hartlepool). Men i løpet av de første tiårene av 800-tallet ble det mindre og mindre snakk om vikingtokt i England. Igjen, dette betyr ikke nødvendigvis at det ikke var noen. Vikingene var kjent for å være svært aktive i Irland og Skottland i denne perioden. Men vår viktigste kilde for perioden, Den angelsaksiske krøniken, ble ikke skrevet før på slutten av 700-tallet, så andre nedtegnelser kan ha gått tapt i mellomtiden.
Vikingene var tydeligvis aktive i Wessex igjen i 836, da de angrep Carhampton i Somerset, en viktig kongelig eiendom. Egbert, konge av Wessex, led nederlag da han møtte dem i kamp. Han fikk imidlertid sin hevn kort tid etter, da han beseiret en kombinert viking- og kornisk hær ved Hingston Down nær elven Tamar. Cornwall hadde nylig blitt underkuet av vestsakserne, og noen av cornwallingene mente tydeligvis at en allianse med en vikingstyrke var å foretrekke fremfor å være under wessexisk kontroll. Vikingene var i stand til å danne allianser når det passet dem.
Vikingangrepene økte i intensitet på 850- og 860-tallet. i 851 overvintret en vikingstyrke ved Thanet i Kent i stedet for å dra hjem for sesongen. Dette var et tegn på at vikingene ble mer ambisiøse i omfanget av angrepene sine, og det falt også sammen med økt aktivitet i Irland. Selv om det ikke var noen direkte politisk forbindelse mellom kongedømmene i England og Irland, gjorde den geografiske nærheten at vikingene relativt enkelt kunne forflytte seg mellom de to hovedøyene.
Aktiviteten nådde sitt klimaks med ankomsten i 856 av det som skjebnesvangert ble kalt den store hedenske hæren (mycel hæþen her). Den ble angivelig ledet av tre sønner av sagnfiguren Ragnar Loðbrok, og het Halfdan, Ubbe og Ivar (muligens en annen like legendarisk skikkelse, kjent som Ivar den Beinløse). De reiste først helt til East Anglia, der de tvang kong Edmund til å gi dem hester og forsyninger (vikingene var like dyktige til hest som til sjøs). Den store styrken dro deretter til York (det angelsaksiske Eoforwic), som etter hvert skulle bli Jórvík, den viktigste vikingbosetningen i England. Samtidig slaktet de kongen der, Ælle. Ifølge en grusom beretning ble han utsatt for den brutale rituelle henrettelsesmetoden "blodørn", der offerets overkropp skjæres opp, ribbeina knuses og lungene trekkes ut gjennom ryggen som vinger, til noe som likner en makaber ørn. Ikke alle historikere tror på dette - mye av vikinghistorien er gjenfortalt av senere historiefortellere som hadde en klar interesse av å pynte på historiene sine - men det finnes andre beretninger om at denne henrettelsesmetoden ble brukt, så vi kan ikke være sikre på at den er helt oppdiktet.
Vikingene dro deretter videre til Mercia og tvang riket i kne, før de vendte tilbake til East Anglia. Denne gangen tok de også dette kongedømmet, og drepte kong Edmund i prosessen. Ifølge noen beretninger (skrevet kort tid etter hendelsen) ble Edmund også rituelt henrettet, denne gangen ved at han ble bundet og skutt med piler, som en etterligning av St. Edmund skulle senere bli Englands fremste martyrkonge og en fremtredende helgen, noe som er ironisk med tanke på at mange kristnede vikinger senere bosatte seg i landet.
Wessex sto nå alene da den store hedenske hæren gikk til angrep i 870. Ivar var ikke med i hæren - han skal ha vært aktiv i Skottland og Irland på samme tid - og styrken ble ledet av Halfdan og en ny leder ved navn Guthrum. Året etter rykket den store hedenske hæren videre inn i Wessex i et felttog som besto av ni slag og utvilsomt mange andre trefninger. Angelsakserne skal ha vunnet en stor seier ved Ashdown, men i realiteten gjorde den liten forskjell for utfallet av begivenhetene.
Vikingernes krigsmaskin fortsatte med uforminsket styrke, og vant seire ved Basing, Meretun og Wilton. På et tidspunkt i løpet av felttoget døde kongen av Wessex, Æthelred - muligens på grunn av sår fra et av slagene - og hans plass ble overtatt av hans unge, den gang uerfarne bror Alfred. Alfred hadde vokst opp raskt under felttoget og forhandlet frem en våpenhvile med vikingene - en avtale som utvilsomt kostet ham mye penger. Vikingene, som var fornøyde med det de hadde vunnet, men som muligens også trengte å omgruppere seg, forlot Wessex inntil videre, men det gikk ikke lang tid før de var tilbake. Fraværet ga den snart store Alfred en sjanse til å samle troppene sine ... og planlegge hevn.

Bilder: Adobe Stock (AI Generator);

Hva sier et sier et navn?

Det er på tide å avsløre hvorfor de kaltsom "vikinger".

Det finnes flere teorier om hvordan vikingene fikk navnet sitt. En av dem er at ordet "viking" kommer fra det gammelnorske ordet "vik", med samme betydning som i dag, og at det henviser til havnene der de fortøyde skipene sine. En annen teori er at navnet kommer fra området Viken rundt Oslofjorden i Norge, men dette ville være misvisende ettersom mange vikinger kom fra andre deler av Norge, Sverige, Danmark og enda lenger unna. På gammelnorsk betydde fara i viking å dra på tokt, så det mest sannsynlige opphavet til ordet er kanskje en slags plyndrer.det var sjelden at ofrene deres kalte dem vikinger. I den angelsaksiske krøniken kalles de ofte daner, men andre steder, som i Frankerriket (som dekket dagens Frankrike, Benelux-landene og store deler av Tyskland), ble de kalt nordboere, som ordet "normanner" stammer fra. Det er misvisende å tilskrive plyndringstoktene et bestemt nasjonalt opphav: De såkalte danske hærene som invaderte England, hadde for eksempel ofte krigere fra Sverige og Norge i sine rekker. Det finnes til og med arkeologiske bevis for at mennene iblant kom fra så fjerne steder som Finland, Polen og Hviterussland.

over
Vikinger blir ofte fremstilt som plyndrende krigere.

over
Ivar Benløs og Ubbe angriper England, fra et manuskript fra 1400-tallet.
til venstre
Vikingangrepet på Lindisfarne i 793 sendte sjokkbølger gjennom Europa.

"De slaktet kongen der, Ælle. Ifølge en grusom beretning ble han utsatt for en brutal, rituell henrettelsesmetode."

Bilder: Getty; Kilde - Wikipedia Commons / Public Domain

Da vikingene var

havets hersker

De har blitt fremstilt som blodtørstige sjørøvere som plyndret uskyldige landsbyer, men vikingene hersket også over havene med sin lukrative handel.

Det store, hvite seilet brakk da den voldsomme atlanterhavsvinden slo mot det, men skipet seilte videre likevel. Det lange og smale krigsskipet, bygget av mektig eik, beveget seg gjennom havet slik at vannet slo inn over dekket. Mennene ombord rodde som én mann, og de sterke musklene deres spente seg mens de drev årene dypt ned i vannet og skjøv skipet fremover gjennom de opprørte bølgene. Styrken deres brakte skipet på land, og mennene strømmet opp på stranden. Krigerne var kledd i tykke ulltunikaer og bevæpnet med en rekke ulike våpen, fra lange, skarpe spyd til tunge stridsøkser. En høylytt mann ropte til de andre og viftet med sverdet sitt i luften, og de andre brølte til svar. Så løp mannen med sverdet fremover, mens styrken hans dundret opp bakken i den sterke motvinden.
Målet? Et kloster ved kysten, fullt av gull, juveler og store mengder mat, som bare lå og ventet. De eneste som kunne forsvare det, var en gruppe tause, ydmyke munker.
Bildet av de uhyrlige inntrengerne som beleiret uskyldige klostre og plyndret dem for verdifulle gjenstander, er noe av det første folk tenker på når de hører ordet "viking". Bildet av de norrøne mennene som voldtektsmenn og plyndrere er så sterkt at man ofte glemmer at ordet viking betyr å dra på oppdagelsesferd. Det er lett å tenke at disse menneskene ikke var annet enn sjørøvere som stjal fra dem som var for svake til å forsvare seg.
Og det er ikke til å stikke under en stol at det skjedde. Vikingene seilte fra Skandinavia til De britiske øyer og videre for å invadere landsbyer og klostre. De drepte innbyggerne og stjal rikdommene deres. Det er nedtegnet i øyenvitneskildringer, og bevisene finnes fortsatt i dag i form av skjulte gjemmesteder som er funnet i områder der nervøse innbyggere skyndte seg for å skjule rikdommene sine for de hensynsløse inntrengerne.
Men det er bare halve historien. To ting drev vikingsamfunnene: de voldelige plyndringstoktene de er kjent for, og handel. Ikke bare bygde vikingene kolonier i områdene de invaderte, de skapte også sterke handelsruter som hjalp dem med å bygge opp et av verdens mest velstående samfunn.
Det meste av året arbeidet vikingene som plyndret byene med jordbruk og håndverk. De slet på åkrene eller arbeidet med å lage intrikate og verdifulle ornamenter og smykker for å finansiere den blomstrende sivilisasjonen.

Vikingene hadde tydeligvis utmerket hygiene. de badet minst én gang i uken.

Da vikingene var havets herskere

Fryktet vikinger

Skandinavias mest fryktinngytende erobrer.

Erik Röde 951-1003
Kjent for:
ble kastet ut av Island for drap. Deretter koloniserte han Grønland.

Guthrum Okand - 890
Kjent for å
krigføring mot den vestsaksiske kongen Alfred den store.

Ingvar den hvitmunnede Ukjent
Kjent for
plyndring av Det kaspiske hav.

Rodulf Haraldsson
Ukjent - 873
Kjent for:
ledet tokt mot Storbritannia, Frankrike og Tyskland.

Ivar den benløse
Okthant
Kjent for:
invaderte de angelsaksiske kongedømmene i England med den store hedenske hæren.

Bilder: Adobe Stock;

Vikingferder

Vikingene var gode skipsbyggere og kunne reise lenger enn noen annen tidligere sivilisasjon..

Seil laget av ull Langskipene hadde et stort, firkantet seil, omtrent ti meter bredt. Trolig var de laget av ull, selv om det ikke finnes seil som kan bekrefte dette. For å holde seilet i form når det var vått, ble ullen dekket med krysslagte lærremser.

Få hundre år før Christofer Columbus gikk i land i det som i dag er Amerika, reiste vikingene over Atlanterhavet. De hadde mestret det russiske elvesystemet og nådd Midtøsten. De imponerende reisene gjorde dem til ledere i en verden i rask utvikling, og i hjertet av det nye vikingsamfunnet sto en enkelt oppfinnelse: skipet.
Hele vikingsamfunnet var bygget rundt skipene, som var større, lettere og raskere enn noen tidligere skip. Skipene ble finpusset gjennom mange år, og de var i stand til å stå imot de voldsomme stormene i Atlanterhavet, men var også smidige nok til å navigere på grunne elver. Disse effektive skipene gjorde det mulig for de mektige passasjerene å bygge kolonier over hele verden. Bygging og vedlikehold av skip ble grunnlaget for vikingsamfunnet. Vikingene brukte sitt maritime overherredømme til å drive handel langs Europas kyster, mens det britiske imperiet bare var en samling spredte kongedømmer som ikke var i stand til å forsvare kysten sin. De sjøfarende vikingene var klar over at det ofte var lettere å foreta den samme reisen til sjøs enn til lands. Noen reiser tok fem dager til sjøs, sammenlignet med en måned på land, og de utnyttet dette til sin fordel. Lengre reiser gikk via bosetninger i fremmede og spennende land, og vikingsamfunnene spredte seg til Island, Grønland og så langt som til Nord-Amerika.
Bildet av vikingenes langbåter som manøvrerer seg gjennom bølgene med en drage som gallionsfigur og lange, elegante former er inspirerende, men for dem som var om bord, var livet ikke fullt så glamorøst. Uten tak over hodet brukte sjømennene seilet som et provisorisk telt om natten, og de sov i kulden under tepper eller i soveposer av dyreskinn. Den eneste maten var tørket eller saltet kjøtt og vann, øl eller gjæret melk å drikke. Hvis skipet sank, var det ingen stor tragedie, det var forventet på lengre reiser. Det ble ikke sendt ut livbåter, for det var sjelden noen oppdaget at skipet hadde sunket før det hadde gått uker, måneder eller til og med år. Det var ikke uvanlig at skip forsvant på reiser over det stormfulle Atlanterhavet. Da Erik Röde reiste til Grønland, var det bare 14 av de opprinnelige 25 skipene som kom frem.

Noen vikinger ble begravd i båter, omgitt av våpen, verdifulle eiendeler og slaver.

Skrog av tre Alle vikingskip ble bygget på samme måte, av overlappende eike- eller furuplanker som var spikret sammen. Skipene ble forsterket og forseglet med tjæret ull eller andre dyreskinn i mellomrommene mellom plankene.

Årelåser Dette var hull til årene som gikk langs hele skipssiden på begge sider. Hullene kunne også brukes til å feste skjold, men bare når skipene lå i havn, da risikoen for å miste det viktige beskyttelsesutstyret var for stor når skipet var i fart.

Skremmende gallionsfigur Skipets front var ofte dekorert med et utskåret dyrehode, som regel en blanding av drage og slange. Gallionsfigurene var avtakbare og ble bare satt opp når skipet nærmet seg land, ettersom de kunne bli skadet til sjøs.

Styreåre Denne rorlignende åren, også kalt rorkult, var festet bak på skipet på styrbord side. Den ble brukt til å styre skipet og krevde mye fysisk kraft sammenlignet med moderne alternativer. Rorpinnens plassering er opphavet til ordet styrbord.

Årer for fart Årene var forskjellige i lengde, avhengig av hvor de skulle brukes. Vikingskipene hadde ingen seter, så styrmennene satt på lagringsårer. Årene ble brukt for å øke farten raskt, når skipet befant seg nær en kyst eller i en elv, og de ble holdt skjult under seilas.

Sterk kjøl Skipets kjøl ble bygget først, noe som gjorde skipet sterkt under vannoverflaten, samtidig som det gjorde det mulig å navigere på grunnere vann. Noen ganger hadde skipene en falsk ytre kjøl, som ble utsatt for den største slitasjen når skipene ble trukket opp på land.

Lite lasterom Langskip var laget for krig, så de måtte være raske. Derfor hadde de liten lastekapasitet, med plass kun til verdifulle varer og last. Handelsskipene kunne frakte mye mer last, og hadde plass til husdyr.

Navigasjon

Allerede før mange av historiens mest berømte oppdagelsesreisende ble født, navigerte vikingene verden på lang avstand. Men hvordan klarte de å kartlegge kloden så godt uten kompass, satellitter og radioer? Svaret er enklere enn du kanskje tror - erfaring. I stedet for å stole på utstyr, lot vikingene seg veilede av naturen. De studerte stjernenes og solens posisjon, til og med fargen på havet, og bølgenes bevegelser ga dem en indikasjon på hvor nær de var land. Når reisen var over, fortalte sjømennene om reisen sin til andre som ønsket å gjøre det samme. Denne eldgamle visdommen gikk i arv fra generasjon til generasjon. De eneste redskapene vikingene trengte, var basert på solen.
For eksempel ble en solskive brukt midt på dagen for å sjekke at skipet var på rett kurs. Noen har teorier om at solsteiner kunne brukes på dager med tåke. Steinen skiftet farge for å vise solens posisjon bak skyene.

Bilder: Kilde: Wikipedai Commons / Public Domain

Deres dødeligste våpen

Sverd Med en opp til 90 centimeter lang klinge var sverdet designet for å kunne holdes i én hånd og skjoldet i den andre. Bare vikinger med høy status bar sverd med vakkert utformede greper. Sverdene fikk ofte navn som "beinskjærere", og de gikk i arv.

Blondt hår var populært, og vikingmenn bleket hår og skjegg.

Kniver
Vikingene hadde to typer kniver - enkle, eneggede kniver og saksekniver som ligner på dagens machete. Saksen var tyngre enn en vanlig kniv og hadde en buet rygg.

Pil og bue
De ble laget av barlind, ask eller alm. Vikingbuene hadde en trekkvekt på rundt 45 kg og ble spent mot brystet i stedet for mot haken. Pilene ble laget i ulike former og kombinasjoner av jern, ørnefjær og bronse.

Bilder: Alamy; Wikipedai Commons / Public Domain;

Spyd
Bøndenes viktigste våpen. Vikingtidens spyd hadde metallspisser montert på et skaft av tre på to-tre meter. Spydet var konstruert for sitt formål og ble brukt både som hånd- og kastevåpen. Som våpenet til Odin, høvdingen over de norrøne gudene, hadde det stor kulturell betydning.

Øks
Et av de vanligste våpnene i vikingtiden. Stridsøkser hadde større spisser og lengre skaft enn de som ble brukt som redskaper. Noen økser var på størrelse med en mann og kunne kastes med to hender. Det fantes også mindre kasteøkser.

Hjul

bildet over
Et dramatisk vikingtokt i Den engelske kanal.

Ingen klostre var trygge for brannen som feide over landet fra den andre siden av havet

De ankom midt på natten. Mørket hadde vært så tykt at munkene ikke hadde sett skipet før det la til kai på stranden. Nå var det for sent å tilkalle hjelp, visste de. En munk løp ut i korridorene og vekket munkene fra sengene sine med høye rop: "Demonene er her! De kommer! De kommer!". Noen av brødrene begynte å rope om hjelp, mens andre begynte å handle ved å ta verdifulle gjenstander og gjemme dem i foldene på kappene sine. Men dørene var allerede lukket, og angriperne var her. De var enorme - større enn noen mann det ydmyke brorskapet noen gang hadde sett - med sitt viltre, blonde hår og sine mektige våpen i hånden. De kastet seg over munkene med en gang, mens de febrilsk stakk mot kroppene deres. Noen tryglet om å bli skånet, andre hadde ikke tid til å trygle. Det var ikke tid til forhandlinger. Hvordan kan man forhandle med uhemmet vold? Bare død, ødeleggelse og blod gjensto da de svingte øksene og stakk med sverdene sine. Bare én munk klarte å unnslippe massakren. Han stupte raskt inn blant mennene og kastet seg ut i det lange gresset utenfor. Han så lik etter lik bli kastet ut fra dørene til hjemmet sitt, han så menn som fortsatt var i live, bli kastet fra de høye klippene og ned i havet, og han så hedningene sette fyr på de hellige murene. Den varme vinden slo mot ansiktet og klærne hans i det flammende mørket. I hånden holdt han et gullbeger, den eneste gjenstanden han hadde klart å redde før han flyktet. Angriperne hadde resten av de dyrebare gjenstandene, og de ble lastet i sekker på det store skipet deres. og nesten like raskt som de hadde ankommet, forsvant de ut av syne og vendte tilbake til havets mørke.
Da en vikingbesetning seilte nær nordøst-England i 793 og plyndret et kristent kloster i Lindisfarne, så de bare en fremmed, ensom bygning full av verdifulle skatter. Det var en mulighet de ikke måtte gå glipp av. Men for mange i England var dette sjokkerende og uprovoserte angrepet starten på vikingtoktene. Disse sporadiske, men voldsomme toktene fortsatte rundt Englands kyster, og i 855 ankom en styrke kalt Den store hedenske hæren East Anglia. Hæren feide over hele landet, beleiret byer underveis og tok kontroll over landområdene. De skandinaviske krigerne sendte også invasjoner til kysten av Irland og over hele det europeiske kontinentet. Angrepene strakte seg også over Østersjøen, helt til Persia.
De opprinnelige årsakene til denne raske ekspansjonen er omdiskutert blant historikere. Noen mener at plyndringstoktene var et brutalt svar på kristendommens utbredelse, at den skandinaviske befolkningen ble for stor for landområdene, eller at det rett og slett dreide seg om eventyrlystne menn. Uansett årsak var invasjonene et smertefullt minne for dem som ble rammet.

Vikingtokt

Forberedelser
1
Vikingene slo ikke til på måfå, men planla toktene sine ned til minste detalj. Først fant de et svakt mål å angripe langs kysten de kjente så godt. Fordi de hadde de raskeste skipene i verden, kunne de angripe uten forvarsel og sørge for at målet ikke fikk hjelp i tide. På midten av 800-tallet hadde angrepene vokst til store flåter på tre til fire hundre skip.
Samler hester
2
Vikingskipene var konstruert for å ro langs en elv, men hvis målet lå et stykke unna, forlot de skipene og reiste til hest. Siden de ikke hadde hester på skipene sine, plyndret de landsbyer i nærheten for å samle inn hester. De ble brukt til å transportere dem og byttet over land.
Overraskende raid
3
De fromme og ydmyke munkene hadde ikke en sjanse mot de sterke motstanderne med overlegne våpen. De veltrente vikingene sendte et plutselig, voldsomt angrep på klosteret og slaktet ned de hellige mennene. Noen ble kledd av og kastet ut, andre ble tatt til fange, og noen ble kastet på havet.
Plyndring og brenning
4
Da munkene var borte, plyndret vikingene alt de kunne finne. De tok med seg alt de kunne få tak i av verdisaker, inkludert matforsyninger, men særlig verdifulle relikvier. Men de ignorerte fullstendig de utrolig verdifulle biblene. Etter å ha plyndret bygningene satte de fyr på klostrene og de omkringliggende landsbyene.
Flukt
5
Tynget av fanger og bytte red vikingene tilbake til skipene, lastet dem og seilte av gårde. Deretter solgte de gullet, smykkene og de hellige emblemene. Munkene ble også solgt dyrt på det europeiske slavemarkedet.

Hjelm
Vikingene brukte faktisk ikke hjelmer med horn. I stedet var de runde med beskyttelse rundt øyne og nese. Det finnes bare én bevarte vikinghjelm - de andre kan ha gått i arv i familien og deretter blitt solgt til skrap.

Håret
Både menn og kvinner foretrakk langt hår. Det var også akseptert å barbere av håret eller bære det i en stram knute i nakken. Menn var også nøye med å ta vare på bart og skjegg.

Rustning
En rustning av ringbrynje eller metall ville vært svært kostbar for den jevne plyndrer, og det samme ville skinn, så det var bare for de med høy status. De vanlige vikingene kjempet sannsynligvis i sine vanlige ullklær.

En vikingkriger

Fottøy
Fottøy ble ofte laget av et langt skinnstykke som ble sydd til fotens form. Lærreimer ble brukt for å holde skoen på foten, og tykke ullsokker ble brukt for å holde varmen.

Skjold
Runde skjold var vanlige. De var ofte laget av et lyst treslag, som gran eller poppel, og forsterket med lær eller jern i kantene. Rundskjoldene kunne være så store som 120 centimeter i diameter, men de fleste var 75 til 90 centimeter.

Angrepet på Lindisfarne

Lindisfarne er en hellig øy utenfor nordøstkysten av England, og i middelalderen var den base for kristen misjonsvirksomhet i den nordlige delen av landet. Men i 793 sendte et vikingangrep på klosteret på Lindisfarne en sjokkbølge til kristne over hele verden. Den 7. juni invaderte vikingene klosteret og "ødela Guds kirke i Lindisfarne med plyndringstokter og slakt". Selv om angrepet ikke var det første i landet, var det uvanlig fordi det rammet hjertet av den kristne nasjonen i nord. En samtidig forsker skrev om angrepet: "Aldri før har man sett en slik terror i Storbritannia som den vi nå lider under i hedensk raseri [...] Hedningene utgjøt de helliges blod rundt alteret og trampet de helliges kropper i Guds tempel som møkk i gatene."

under
Lindisfarne i dag.

Hva var utvekslingen verdt?

1 kvinnelig slave  = 1 ku og 1 okse
1 hel ringbrynjedrakt  = 2 hester eller 4 mannlige slaver
1 hest = 3 kyr
1 stigbøyle  = 1 sverd eller  125 gram sølv

hvalrosstenner, hvalbein
dyrepels, dyreskinn

Norge

kleberstein

Sverige

Finland

dyreskinn

Skottland

hvete, ull
honning, tinn

England

Danmark

Tyskland

Frankrike

Salt, vin

Polen

Russland

Ukraina

Slaver

sølv, vin

Tyrkia

vin, krydder

Plyndrere eller handelsmenn?

Stuart Perry, eller Fastulf Geraltsson som han også kalles, er Interactive Team Leader i Jorvik Group. Han leder de interaktive aktivitetene ved Jorvik Viking Centre i Storbritannia, og den arkeologiske og historiske formidlingen ved gruppens fem besøkssteder.
Hva var motivet bak vikingenes invasjoner? Var de bare blodtørstige plyndrere, eller hadde de mer siviliserte mål?
Motivet bak vikinginvasjonene var enkelt: jordbruksland. Vikingene, eller nordboerne - som er en mer presis betegnelse ettersom vikingene var sjøfarende røvere som spesialiserte seg på plutselige angrep - var på jakt etter land.
Skandinavia har ikke mye dyrkbar jord - det er for mye vann og for mange fjell til å brødfø en stor befolkning. Vikingene hadde angrepet Englands kyster siden 793 - det berømte angrepet på Lindisfarne - og burde ha hatt god tid til å legge merke til det gode jordbrukslandskapet, de store avlingene og det feite kveget over hele landet. I tillegg til rikdommen i klostrene og byene de angrep så mange ganger, ble England sett på som et perfekt mål for ekspansjon.
Når det gjelder "blodtørstige røvere", er det et element av det i kulturen, ja, men det var ikke bare for voldens skyld vikingene plyndret. Det var for profittens skyld. Vikingene ødela sjelden en hel bosetning av én enkel grunn: De ville komme tilbake og gjøre det igjen! Å plyndre var en jobb for unge, sterke menn - men det var ikke hovedfokuset i livet i Skandinavia i vikingtiden. Det er et budskap vi her på Jorvik vikingsenter formidler ved enhver anledning.

Sølv

silke, sølv, krydder

Riktig
Mye tyder på at vikingene var eksperter på handel med mange varer

Handel

Vikingbryllupene var store begivenheter som kunne vare i over en uke.

Vikingene ble ikke styrt av brutalitet, men av et komplekst og voksende handelsnettverk.

Selv om plyndring og plyndring ga rask rikdom, var det ikke en varig måte å leve på eller bygge en sivilisasjon på. I stedet brukte vikingene mye mer tid på å etablere velstående og sterke handelsnettverk. Takket være sin overlegne skipsbyggingsteknologi kunne de reise til fjerne land for å handle og skaffe seg en rekke eksotiske og verdifulle varer. De spesialdesignede handelsskipene deres kunne frakte opptil 35 tonn last, inkludert sølv og husdyr.
På midten av 700-tallet begynte det å vokse frem handelsmarkeder langs den vestlige delen av Østersjøen, og folk reiste fra nær og fjern for å handle med alle slags varer. Etter hvert som markedene blomstret, bestemte handelsmennene seg for å bosette seg permanent langs rutene, og handelsbyer vokste frem. Birka i Sverige, Kaupang i Norge og Hedeby i Danmark ble alle blomstrende og levedyktige handelssteder, der innbyggerne jobbet som håndverkere og kjøpmenn. Også på De britiske øyer utviklet det seg sterke handelsruter, og York og Dublin ble viktige handelssentre. Etter hvert som handelen økte, reiste vikingene videre, over Østersjøen og langs de russiske elvene. De grunnla flere handelssentre i Kiev og Novgorod. Vikingene reiste så langt som til Konstantinopel (Istanbul), hovedstaden i det bysantinske riket på den andre siden av Svartehavet, for å handle. Den strabasiøse reisen var den eneste vikingene våget å foreta, gjennom ville stryk og i kamp med fiendtlig innstilte innbyggere. Vikingene fortsatte sine handelsferder innover i landet, og fraktet varene sine til Jerusalem og Bagdad. Silkeveien og Østens eksotiske rikdommer var for vanskelig å motstå. Vikingene møtte handelsmenn fra Østen i deres handelssentre i Russland, der de byttet pelsverk og slaver mot silke og krydder.
Sølvmynter var det vanligste betalingsmiddelet, men valutaen var ikke utformet slik som i dag, der ulike mynter har en bestemt verdi. Myntene ble veid på vekt for å få en verdi, for mange mynter ble smeltet om og laget til vakre smykker som ble brukt i handelen. Hvor omfattende vikingenes handelsnettverk var, ser vi i dag i de mengdene sølvmynter produsert i England som er funnet i Sverige, for ikke å snakke om de 40 000 arabiske myntene og 38 000 tyske myntene som også er funnet her. Nordiske boller, middelhavssilke og baltiske øksehoder er funnet nedgravd i England. Dette enorme og berømte handelsnettverket tiltrakk seg en mengde ivrige og talentfulle kunstnere og håndverkere. Vikingtidens perlemakere importerte glass fra Vest-Europa for å lage et vell av enkle, men dekorative perler som de rike kunne pryde seg med, mens det rike ravet fra Baltikum ble brukt til anheng og spillgjenstander. Dyktige vikinghåndverkere forvandlet den importerte bronsen til utsøkte ornamenter og masseproduserte brosjer, og gevirer kunne brukes til å lage vakre kammer.

Bilder: Wikipedai Commons / Public Domain / ol 90 Images / Abigail Daker

Vikingene

tapte riker

Nordboerne plyndret og plyndret verden rundt, fra Canada til Konstantinopel, på jakt etter skatter og landområder.

Dvikingene blir ofte fremstilt som blodtørstige voldsmenn, men i tidlig middelalder reiste de lenger enn noen andre. Med utgangspunkt i Skandinavia reiste de til det europeiske kontinentet for å finne mat, land og rikdom, og de bygde kongedømmer vidt og bredt. I hundrevis av år skremte synet av en langskipsflåte i horisonten europeiske folkeslag som frankerne, sakserne og bysantinerne. Mennene fra nord var ikke bare voldsmenn, men også handelsmenn, og handelen ga næring til de lange ekspedisjonene deres. De hadde med seg pelsverk, ull og hvalbein, som de byttet mot sølv, silke og krydder, som de deretter solgte videre. Handel eller plyndringstokter? Alt avhang av hva som var mest lønnsomt.
Vvikingene er kanskje mest kjent for sine angrep på De britiske øyer, den påtvungne Danelagen og kampene mot Alfred den store. Men de seilte med langskipene sine over hele Europa og hersket over mange forskjellige land. De våget seg også inn i deler av Asia, Amerika og Afrika. Fra Newfoundland i vest til Kiev i øst erobret nordboerne de lumske havområdene og overvant dødelige trusler. De kan virke som villmenn, men de står bak grunnleggelsen og utviklingen avav mange av de europeiske kongedømmene som sto sterkt selv etter at vikingene forsvant.

Viking-utvidelsen

■ 700s
■ 8. århundre
■ 900s
■ 11. århundre
■ Områder der vikingene ofte plyndret, men aldri slo seg ned.

Bilder: Adobe Stock; Joe Cummings

Irland

OVAN
Ved Clontarf samlet vikingene allierte fra både Orknøyene og Isle of Man, men forsterkningene var ikke nok til seier.

I mer enn 200 år satte vikingene sitt preg på store deler av Den grønne øya.

Norrishmen var de første som dukket opp i Irland på slutten av 700-tallet, da de gikk til lynangrep på et kloster på Rathlin eller Lambay Island. Disse sporadiske kystangrepene fortsatte i 30 år, og selv om de senere spredte seg til selve hovedøya, hadde de liten effekt på de irske bosetningene som ble gjenoppbygd mellom slagene. På dette stadiet nøyde plyndrerne seg med angrep som bare varte i noen få dager, før de dro tilbake til Skandinavia for å selge byttet sitt. I begynnelsen av det neste århundret vokste imidlertid vikingenes selvtillit, og plyndringstokter ble intensivert. I Dublin ble det bygget inngjerdede skipshavner (kalt langskip), og fra disse faste posisjonene kunne plyndrerne plyndre landsbygda etter eget ønske. Det tok ikke lang tid før de irske kongene fikk nok. Kongen av Tara, Máel Seachniall, gikk til kamp mot vikingene, og i nærheten av Skreen i grevskapet Meath ble ikke mindre enn 700 norrøne røvere drept.
Det økte antallet angrep hadde stor innvirkning på det keltisk-irske samfunnet i mer enn to århundrer. Det ble vanlig med norrøne-irske allianser, men på begynnelsen av 900-tallet kom det vikinger fra Danmark. For å skille dem fra hverandre ble vikingene fra Norge kalt "Lochlainn" og de dansk-norske "Danair". Vikingenes suksess på De britiske øyer førte til at antallet angrep bare økte, og i årene frem mot år 1000 brukte de langskipene sine taktisk til å seile opp elver og angripe lenger inn i landet. Nordboerne dominerte ved hjelp av inntektene fra alle klostrene de hadde plyndret, men de uorganiserte angrepene førte til at danenes makt vokste seg stadig sterkere.
På irsk side var det én mann som skilte seg ut: kongen av Munster, Brian Boru. Med støtte i de sørlige delene av kongeriket samlet Brian en samlet konføderasjonshær som posisjonerte seg som regionens største styrke. Hæren ødela festningen i Dublin, allierte seg med mange av vikinghøvdingene og var til og med sterk nok til å drive flere norrøne klaner ut av Irland. Brian gjorde krav på kongekrone, i forbund med nordboerne i Dublin, og ingen våget å utfordre ham. Hans makt varte frem til 1012, da en rekke intense vikingangrep resulterte i det avgjørende slaget ved Clontarf i 1014.
Clontarf fant sted 23. april og var et slag mellom de fleste irske kongedømmene, ledet av Brian, mot vikinger støttet av Mael Morda, kongen av Leinster, som hadde byttet side etter en strid. Brian hadde rundt 7000 soldater til rådighet, og de marsjerte mot Dublin for å kjempe mot 4000 leinstermenn og 3000 nordboere som hadde gått i land på kysten ved soloppgang. Da hærene tørnet sammen, fikk Mordas menn tidlig et overtak, ettersom de voldsomme vikingene hans i sentrum viste seg å være effektive. Men pendelen svingte den andre veien da de store vikingene Brodir og Sigurd ble beseiret. I løpet av ettermiddagen klarte Brians menn å avskjære vikingene fra langskipet deres. Det var et hardt slag for Mordas styrker, som begynte å flykte mot den eneste broen over den nærliggende elven Liffey for å komme seg i sikkerhet. Mens de forsøkte å flykte, dukket den hjemvendte Máel Seachnaill og hans menn opp og sperret tilgangen til broen. Vikingene og Leinster-mennene var nå fanget og ble senere sendt videre.
Slaget var den blodigste konflikten i Irlands historie. Brian lå død i gjørma med 4000 av sine egne menn og, enda viktigere, 6000 leinster-menn og vikinger som lå slaktet ned ved siden av dem. Slaget gjorde slutt på en periode med store omveltninger i Irland og førte til en periode med relativ ro, der irene og de gjenværende vikingene levde sammen. De norrøne som ble igjen i Irland, ble absorbert i den irske kulturen og begynte å gifte seg inn i den. Det danske kongedømmet i Dublin hadde eksistert i mer enn 200 år før Clontarf, men varte bare i 52 år etter. Harald Hardy skulle tape på Stamford Bridge, og vikingenes tid på De britiske øyer var over.

■ Engelsk territorium ■ Dansk eller nordisk territorium ■ Keltiske territorier ■ Sumpområder

Vikingene på de britiske øyer

Områdene som vikingene erobret, ble kjent som Danelagen.

Det første store vikingangrepet på De britiske øyer fant sted i 793, da vikingene brutalt plyndret klosteret på øya Lindisfarne. De nesten konstante angrepene på den britiske kysten i århundrene som fulgte, ble for mye for angelsakserne og kelterne, som måtte overgi store landområder til de norrøne inntrengerne.

Gamle vikingbosetninger i England og Irland kan lett identifiseres ved hjelp av suffiksene "-by" og "-thorpe", som betyr landsby og torp. Byer som Derby, Grimsby, Whitby og Scunthorpe var en gang norrøne bosetninger.

Teorier bak vikingenes ekspansjon

Utarmet jord
Landskapet i Skandinavia er variert, men ikke ideelt for jordbruk. Norge var for fjellrikt, Sverige hadde store skoger, og Danmark kunne være for sandholdig.

Jakten på rikdom
Vikingene har blitt forbundet med jakten på fjerne landområder som kunne plyndres. Det ble gjennomført plyndringstokt over havene, og det ble bygget bosetninger for å holde på byttet.

Overbefolkning
Befolkningen vokste i vikingtiden og førte til at mange måtte flytte. Den eldste sønnen arvet familiens jord, så yngre brødre måtte se seg om etter områder å overta.

Reiselyst
Eventyrlyst var vanlig blant vikingene. Når skattene tok slutt, søkte de gjerne nye territorier i fjerne strøk som Amerika og Konstantinopel.

Nye handelsruter
Kristendommens popularitet førte til at mange kristne naboriker nektet å drive handel. Derfor invaderte de hedenske vikingene disse områdene eller reiste til andre steder for å drive handel.

"Slaget var den blodigste konflikten i Irlands historie."

Gammelnorske ord som lever videre i dag

Gammelnorsk | Moderne engelsk | Moderne svensk
Klubb | Klubb | Klubb
Bite | Snack | Bite
Rannsaka | Ransak | Rannsaka
Fall | Åsen | Fiall Hill
Berserker | Berserk | Berserk
Hloppa | Loppa | Loppe
Kald | Kall | Anrop
Cast | Cast | Kasta
Krafla | Krafla | Kravla
Hús bóndi | Ektemann | Ektemann
Rotte | Rotten | Rutten
Runna | Run | Ränna
Slœgr | Sly | Slug
Loose | Loose | Loose
Knífr | Kniv | Kniv

OVAN
Nordboerne konsentrerte først angrepene sine om klostrene, fordi det var der de hadde størst sannsynlighet for å finne store rikdommer.
Til høyre i bildet
Utgravningsstedet viser vikingenes levninger i Dublin. "Dubhlinn" var et viktig område for vikingene under okkupasjonen.

Bilder: Alamy; Corbis; Kilde: Wikipedia Commons / Public Domain;

Nord-Amerika

Da deler av Nord-Europa var gjennomsøkt, vendte vikingene seg mot den andre siden av Atlanterhavet.

Helluland

(Newfoundland/det kanadiske fastlandet)

D     et sanne omfanget av vikingenes tilstedeværelse i Nord-Amerika har vært omdiskutert, men vil alltid være en av de største bragdene innen maritim utforskning. Etter at nordboerne bosatte seg på Island rundt 870, sto Grønland for tur. Erobringen ble innledet på 980-tallet av den berømte Erik den Røde. Atlanterhavet var tøffere enn noe vikingene noen gang hadde opplevd i Nordsjøen. For å takle de tøffe forholdene brukte de norrøne sjøfarerne en skipstype som ble kalt "knarr". De var større enn vanlige langskip, kunne frakte mye mer last og kunne håndtere alle utfordringene Atlanterhavet bød på. Dette muliggjorde lengre og mer lønnsomme seilaser. I 1150 bodde det 72 000 nordboere på Island og 5 000 på Grønland.
Eventyret fortsatte, og vikingene så Nord-Amerika for første gang rundt 985, da islendingen Bjarni Herjólfsson fikk øye på et uoppdaget stykke land etter å ha kommet ut av kurs på vei til Grønland. Historien om nye landområder fikk andre til å oppsøke dem. Rundt år 1000 var Leif Eriksson, sønn av Erik den Røde, den første som kom inn i det uutforskede området. Eriksson og hans 35 mann store mannskap kan ha blitt sendt av den norske kongen Olav I for å spre kristendommen (Olav var den første vikingen som forkynte religionen), og de oppdaget tre steder rundt St. Eriksson kalte dem Helluland (land med flate klipper), Markland (land med skog og tømmer) og Vinland (land med varme og vinranker). I dag kalles stedene Baffinøya, Labradorkysten og Newfoundland.
Etter denne første oppdagelsen fortsatte reisene vestover. Den mest omfattende reisen ble foretatt av Thorfinn Karlsefni, som hadde til hensikt å bosette det nyoppdagede landet for godt. Med seg på ekspedisjonen hadde han mer enn 100 menn og kvinner, redskaper, våpen og husdyr. Hans kone fødte det første barnet fra den gamle verden i den nye. Etter hvert som flere vikinger foretok den samme reisen, kom de uunngåelig i kontakt med urbefolkningen. Nordmennene kalte de innfødte "skrälingar", ble handelspartnere og tjente penger på pelsene de fikk fra de innfødte. Skrälingar var en sivilisasjon fra før jernalderen og trolig forfedrene til dagens inuitter. De kom først i kontakt med jernvåpen og -redskaper via besøkende fra andre siden av havet.
Bosetningene som vikingene bygde i Nord-Amerika, besto av torvvegger med spisse tømmertak. Den mest fremtredende bosetningen, og den som regnes som bevis på vikingenes bosetning, er L'Anse aux Meadows. Den ligger på nordspissen av Vinland. Området antas å ha huset rundt 75 mennesker, og har trolig fungert som en baseleir for skipsreparasjoner. Etter to-tre år med koloniseringsforsøk begynte plyndrerne å se vikingene som en trussel, og det brøt ut uroligheter. Volden førte til at det ikke lenger var lønnsomt å drive handel. Vikingaktiviteten i Nord-Amerika ble kraftig redusert, ettersom bosetningene på Grønland ikke lenger kunne understøtte handelsferder som kostet både mennesker og verdifulle ressurser. Grønland var ikke en fullt fungerende norrøn koloni, og de dårlige økonomiske forholdene gjorde det stadig vanskeligere å reise til Nord-Amerika.
Vikingenes mislykkede forsøk på å kolonisere Amerika på lang sikt skyldtes både naturgitte trusler og motstand fra innbyggerne, men bekreftet også begrensningene i middelalderens maritime erobringstogter. Avstanden fra Grønland til Vinland er omtrent 350 mil, noe som var en tøff reise for ethvert middelalderskip, og den lille befolkningen var ikke nok til å beseire de innfødte. De oppdaget kanskje Nord-Amerika 500 år før Columbus, men vikingene var ikke i stand til å opprettholde en stabil koloni i den nye verden.

over
Vikingene kom til Grønland i 982 og etablerte bosetninger både i øst og vest med rundt 300 gårder.
venstre
Den norrøne teknologien var ikke mye mer avansert enn de innfødtes, noe som gjorde det vanskelig for vikingene å hevde seg.
under
Reisene til Amerika var lange og strabasiøse. Noen ganger resulterte de i dødsfall eller i at langskipene kom ut av kurs.

Hva skjedde med Vinland?

Eksperten: Alex Sanmark er førsteamanuensis i middelalderarkeologi ved Centre for Nordic Studies ved University of the Highlands and Islands. Hun har spesialisert seg på ulike aspekter ved vikingtiden, som religion, rett og kjønn, både i Skandinavia og i de norrøne bosetningene i Nord-Amerika.
Hvor viktig er L'Anse aux Meadows for vår forståelse av vikingtidens bosetninger i den nye verden?
Det er enormt viktig, siden det er den eneste vikingbosetningen i den nye verden. Men det finnes også andre typer arkeologiske bevis. To islandske sagaer forteller for eksempel om vikinger som seiler til Vinland fra Grønland og Island. Dette har selvfølgelig satt fantasien i sving, og mange har forsøkt å finne bevis for vikingenes tilstedeværelse mye lenger sør, særlig i USA. Andre har fabrikkert bevis ved å produsere egne runeristninger. Vikingbosetningen i den nye verden er et viktig politisk tema for enkelte som ønsker å vise at "europeerne" var der svært tidlig. Sagaene er svært problematiske som kilder fordi de ble skrevet sent, fra 1200-tallet og utover, og de er også litteratur, det vil si at de ikke nødvendigvis beskriver nøyaktig hva som faktisk skjedde. Vi kan ikke ta dem som bevis, så denne bosetningen er viktig.
Finnes det noen vikingboplasser som ligner på L'Anse aux Meadows i Amerika?
Nei, men en mulig vikingleir har blitt identifisert på Baffin Island de siste årene. Det finnes også stadig flere arkeologiske funn fra Canada som viser at vikingene var der og drev handel med indianerne. Det er mulig at det eksisterte etablerte handelsnettverk, og at vikingene kan ha reist mye lenger inn i landet enn tidligere antatt. Vikingenes tilstedeværelse har hovedsakelig blitt sporet gjennom gjenstander som indianerne ikke hadde, som metallfunn, ildredskaper og ulltøy. Disse gjenstandene er viktige fordi de viser et vennskapelig samkvem som ikke alltid stemmer overens med det bildet som de skriftlige kildene gir.
Hvorfor overlevde vikingene i hundrevis av år på Grønland, men klarte ikke å etablere seg i Vinland, som har mye rikere ressurser og et varmere klima?
Bosetningen ved L'Anse aux Meadows var sannsynligvis aldri ment å være permanent, men snarere en base for ressurser, som for eksempel brensel, som de ikke kunne skaffe på Grønland. Vikingene ser ut til å ha oppholdt seg der i korte perioder, for antallet nordboere på Grønland var aldri særlig stort, og det ville ha krevd et stort antall mennesker for å bygge opp en varig koloni. L'Anse aux Meadows var heller ikke et særlig anvendelig område for ressurser som ikke fantes på Grønland, fordi vikingene måtte reise ganske langt inn i landet. Reisen mellom Grønland og Canada var lang, opptil en måned, noe som selvsagt gjorde det vanskelig å reise regelmessig mellom de to områdene. Det kan ha vært slik, selv om det ikke finnes bevis for det, at forholdet til urbefolkningen var så vanskelig at bosetningen ble oppgitt.
Hvordan var forholdet til urbefolkningen?
Det vet vi ikke så mye om. Sagnene forteller om både handel med urbefolkningen og kamper med dem. På den annen side er det stadig flere tegn på samkvem mellom de to gruppene, og hele situasjonen kan ha vært mye mer positiv enn det som beskrives i eventyrene. Eventyr er tross alt litteratur, og det kan ha vært mer interessant å beskrive kampene enn handelen. Med tanke på de arkeologiske funnene som er gjort den siste tiden, er jeg sikker på at det vil dukke opp flere bevis i fremtiden.
Hvordan kom et langskip eller en grunt seg hele veien over Atlanteren?
Det kan virke rart at folk reiste over Nord-Atlanteren i åpne skip, men vi må se det i sammenheng. Dette var selvsagt svært lange og farlige reiser, og sagaene forteller om skip som forsvant underveis. Men vikingtidens mennesker var vant til å reise på denne måten, og de begynte ikke med å krysse Atlanterhavet. Folk i Skandinavia brukte skip med seil fra tidlig jernalder og forbedret skipene og seilferdighetene sine gjennom hundrevis av år. De var svært dyktige seilere og visste når og hvordan de skulle seile ved å følge strømmer, fisk og sjøfugl.

Bilder: Alamy; Kilde: Wikipedia Commons / Public Domain;

Bilder: Getty; Alamy; Dorindavidaurel (Fønikerne), Alain Thebault (Kalmarunionen), PHGCOM (Abbāsid-kalifatet), Anandajoti (Srivijaya) CC BY-SA 3.0

Via Den engelske kanal truet vikingene frankerne i Normandie, Bretagne og Aquitaine.

Ødelagt av vikingene.
Overgav seg til vikingene.
Frankrike etter 843.

Vi slutten av 700-tallet hadde vikinger fra Danmark økt antallet kysttokt inn i Vest-Europa, og de skulle komme til å befolke store deler av Normandie, Bretagne og Aquitaine. Deres leder, Reginherus eller Ragnar, ble av noen ansett for å være den legendariske Ragnar Lodbrok, som er beskrevet i norrøn poesi, og som hadde selvtillit og dristighet nok til å beleire Paris i 845.
Ragnar ledet en hær på 120 langskip og 5000 krigere - ville menn som allerede hadde brent jorden over hele Europa. Etter å ha plyndret Rouen, begynte beleiringen av Paris den 28. mars. Selv om inntrengerne ble holdt tilbake av en pest som spredte seg i leiren, klarte de likevel å innta byen, og det var bare en frankisk løsepenge på 7000 pund sølv som i siste øyeblikk hindret dem i å brenne den ned til grunnen.
Til tross for at det var dansk territorium, dukket det opp en norsk leder ved navn Hrölfr, eller Rollo som han ofte omtales som. Hans militære styrker, som allerede hadde erfaring fra slag på De britiske øyer, beleiret byen Chartres og tvang frankerkongen Karl 3. til å undertegne traktaten i Saint-Clair-sur-Epte i 911, som ga Rollo føydale rettigheter i området rundt Rouen.
Vikingene hadde nå landområder som strakte seg fra Normandie i nord til Aquitaine i sør, og som var under vikingenes kontroll i rundt to århundrer. Selv om de hadde fremmede okkupanter i landet, var det faktisk til fordel for frankerne, som mente at nordboerne ga dem sikkerhet mot invasjoner langs kysten fra andre fiender av imperiet.
Det tok ikke lang tid før kristendommen og frankiske skikker begynte å påvirke den norrøne kulturen. Rollo ble selv døpt, og normannerne som invaderte England i 1066, var etterkommere av de normanniske vikingene. Det middelalderfranske ordet for skandinavisk er "normannisk", en betegnelse som deretter ble brukt om området (Normandie) og folket (normannerne). Harald Hårfagre ble kanskje slått ved Stamford Bridge, men Vilhelm Erobrerens styrker som vant ved Hastings, var mer nordiske enn mange er klar over.

over
Langskipene kunne enkelt ta seg fra Skandinavia til Frankrike, og de var smidige nok til å manøvrere i elver.

Russland og Øst-Europa

Via elvesystemet i de baltiske landene reiste vikingene østover for mer handel og flere erobringer.

En av vikingenes største bragder er deres dype inntog i Øst-Europa. På 800-tallet ble de slaviske stammene i Russland og Øst-Europa raskt utmattet av stadige interne stammekriger, noe som utarmet ressursene deres og påvirket handelen deres. For å utnytte de brutte alliansene ankom vikingskip fra Finskebukta i stort antall. Ved å bruke store elver som Volga, Neva og Volchov som vannveier utvidet mennene fra nord territoriet sitt raskt.
Byen Novgorod ved bredden av innsjøen Ilmen ble en av de sterkeste bastionene til de nordiske inntrengerne, som ble kjent som "russerne". Den østeuropeiske sletten ga vikingene tilgang til skoger og gressletter som var ideelle for jakt, fiske og jordbruk. Den rike tilgangen på mat gjorde det mulig å utvide handelsrutene videre nordover til Ladoga-sjøen og sørover langs Dnepr. Russerne handlet med lokale slaviske stammer og reiste inn i dagens Russland, noe som ga landet sitt navn. De tre svenske kongene som kom fra den andre siden av havet, het Rurik, Sineus og Truvor, og de slo seg ned i Novgorod, Beloozerg og Izborsk. Ruriks sønn, Oleg av Novgorod, reiste nesten 1000 kilometer sørover for å ta kontroll over Kiev i 882 og fortsatte å plyndre områder enda lenger sør, helt frem til porten til det bysantinske riket.
Som i mange av de områdene vikingene bebodde, avtok deres innflytelse og ble erstattet av lokale skikker. Det var dette som skjedde i Øst-Europa da den russiske identiteten begynte å skille seg fra den nordiske. En av kongene i Kiev, Vladimir, bestemte seg for å gjøre den gresk-ortodokse troen til religion i området i 988, noe som reduserte innflytelsen og betydningen av vikingenes hedenskap ytterligere. Det kulturelle skiftet hos de nordiske folkene mot mer slaviske skikker resulterte i fremveksten av et russisk dynasti som kunne konkurrere med det karolingiske riket i Vest-Europa. Grunnleggerne av den russiske tsartronen var etterkommere av Rurik-dynastiet, et vikingdynasti som ble et av de eldste kongehusene i Europa.

igjen
Handel og forhandlinger var viktig for vikingenes erobringer. Her forhandler en nordmann med en persisk kjøpmann om prisen på en kvinnelig slave.

Sju andre reisende sivilisasjoner

Normannerne Normannerne var etterkommere av vikingene og er kjent for sine territorier i Frankrike og England. På 900-tallet ble det etablert et kongedømme på Sicilia og i Sør-Italia, og normannerne etablerte også stater i Nord-Afrika og til og med så langt øst som dagens Libanon.

Fønikerne Fønikerne var for Middelhavet det vikingene var for Nord-Atlanteren, et av de mest fremtredende handelsfolkene i den antikke verden. De mektigste bystatene var Sidon og Tyrus, som nesten var for vanskelige for Aleksander den store.

Republikken Venezia En av datidens mest fremtredende maritime handelsmakter. Venezia hadde den største havnen i Europa i senmiddelalderen. Venetianerne var utmerkede skipsbyggere, mye takket være trelagunen de bodde i. Republikken kontrollerte stater som Istria og Dalmatia frem til sin nedgang og fall under Napoleonstiden.

Republikken Genova Venezias største rival, Genova, hadde fordelen av en naturlig havn som førte til Det liguriske hav. Den fremvoksende maritime økonomien gjorde byen til en uavhengig republikk i 800 år. Genova hjalp Vesten med handel under korstogene og hadde forgreninger så langt som til Krim, før byen måtte gi tapt for Venezia.

Kalmarunionen Kalmarunionens folk var på mange måter vikingenes etterfølgere i Skandinavia, og de var ivrige reisende. Kongerikene Danmark, Norge og Sverige ble samlet under én krone, og København ble hovedstad. Unionen omfattet også Island og Grønland.

Srivijaya En annen sivilisasjon basert på maritim handel var Srivijaya-riket, som eksisterte mellom 600- og 1200-tallet. I sin storhetstid hadde sivilisasjonen handelsforbindelser med India, Kina og den malaysiske øygruppen. Deres makt gikk tilbake etter angrep fra Chola- og malayafolkene.

Figãsidekalifatet Etter å ha styrtet umayyade-kalifatet i 750 ble abbasid-dynastiet det mektigste riket i Lilleasia og Nord-Afrika, helt til mongolene kom i 1258. Kalifatet varte under "islams gullalder", da muslimske kjøpmenn drev handel i Middelhavet og Det indiske hav.

Konstantinopel

Vikingene tar seg frem til porten til det bysantinske riket.

■  Handelsruter

Vi vikingene reiste lenger og lenger sørover, og på begynnelsen av 900-tallet var et møte med det bysantinske riket nært forestående. Det kulminerte i 860 med beleiringen av Konstantinopel, da en flotilje på 200 vikingskip dukket opp fra mørket og satte kurs mot byen de kalte Miklagård (den store byen). Etter dette er historieskrivingen sprikende, men det mest sannsynlige er at vikingene bare klarte å erobre forstedene og ikke det befestede bysentrumet. Vikingene var fast bestemt på å plyndre rikdommene i den største byen de noensinne hadde sett, og angrepene fortsatte, noe som til slutt resulterte i en handelsavtale den 2. september 911. Dette førte til et vennskapelig forhold mellom de to rikene og hyppig handel over Svartehavet, ettersom vikingene tok kontroll over handelsruten Volga fra Østersjøen i nord og Det kaspiske hav i sør. I 944 forverret forholdet seg, og Olegs etterfølger, Igor av Kiev, ledet et mislykket felttog mot bysantinerne i 941. En ny traktat innførte restriksjoner på russiske angrep på bysantinske landområder på Krim og et totalforbud mot å bygge festninger ved munningen av Dnepr. Etter hvert innså vikingene at de ikke kunne erobre Konstantinopel, og mange bestemte seg derfor for å gå i keiserens tjeneste i stedet.
De vikingene som hadde reist lenger sør i Øst-Europa, ble kalt varanger, et navn de hadde fått av grekerne. Etter den siste mislykkede beleiringen av Konstantinopel ble bysantinerne så imponert over varangernes kampvilje at keiser Basilius 2. i 988 engasjerte dem som krigere i livgarden sin. De ble kalt varanger, et nordisk begrep. Det bysantinske militæret var svært multikulturelt, så vikingkrigerne ble ønsket hjertelig velkommen. Den nye soldatrasen reiste vidt og bredt til Syria, Armenia og Sicilia under det bysantinske banneret da angrepene fra de ikke-bysantinske varangerne opphørte i 1043 etter den russisk-bysantinske krigen. Tapet betydde slutten på varangernes fremrykking mot Asia, og territoriene ble som regel enten slaviske eller bysantinske, ikke nordiske. Arven etter vikingene levde imidlertid videre helt inn på 1300-tallet, og derfor var det fortsatt vikinger i Konstantinopel.

igjen
Konstantinopel hadde 12 mil med murer, så selv vikingene hadde ikke noe håp om å beleire byen.

7

6

8

Vikinger i vikinggarden

Krigerne som vervet seg som vakter for den bysantinske keiseren.

Yxa
Da forsvarerne med sine lange blå økser entret slagmarken, ble det bekreftet at den bysantinske keiseren var til stede.
Våpen
Dobbelteggede sverd og spyd ble også brukt hvis øksen ikke var tilgjengelig, eller hvis kampforholdene lå til rette for det.
Skjold
Krigernes skjold var runde i ekte vikingånd, og ble båret på ryggen når krigerne brukte tohåndsvåpen.
Hjelm
Vikingene brukte en konisk jernhjelm, men i det varme middelhavsklimaet brukte de gjerne en hodeplagg i stedet.
Støvler
Harde lærstøvler beskyttet underbena mot kuttskader.
Klær
Under rustningen bar vikingene en enkel tunika og metallbånd som beskyttet håndledd og underarmer mot kuttskader.
Rustning
Elitenhetene i Garden kunne velge mellom en lamellar rustning av jern- eller bronseplater eller ringbrynje.
Infanteri til hest
Vikinggarden red i kamp, men utkjempet sine slag til fots. Den tunge rustningen hadde både fordeler og ulemper avhengig av kampsituasjonen.

Kulturarv

De fryktinngytende krigerne som ble tidenes mest brutale livvakter.

Vikingene etterlot seg en større innflytelse enn mange kanskje er klar over. Fra normannerne i vest til russerne i øst - mange av de sivilisasjonene som kom til å dominere senmiddelalderen og fremover, har sine røtter i vikingenes ekspansjon. Vikingene etablerte mange paneuropeiske handelsruter og la grunnlaget for bysentra i Dublin, Kiev og Reykjavík, byer som ligger nesten i hver sin ende av Europa. Den norrøne kulturens innflytelse er mer begrenset enn den kunne ha vært, fordi vikingene aldri slo seg ned sør for Danmark. De var et oppdagelsesreisende folk som manglet store hærer og mektige byer til å befeste sin makt over områder utenfor sin egen interessesfære. De var rett og slett ikke dyktige nok byggere til å etablere en like stor og mektig borg som Konstantinopel eller Roma. I tillegg svekket kristningen av Europa den norrøne innflytelsen ytterligere, og den tok helt slutt da Skandinavia ble kristnet på 1100-tallet.
Utenfor Europa var vikingene bare kortvarig i deler av Afrika og Asia, så den innflytelsen vi ser der i dag, kommer hovedsakelig fra det mongolske riket og det islamske kalifatet. Det samme gjelder i Amerika, og derfor vil Columbus trolig alltid bli sett på som den første europeeren som kom til den nye verden i Vesten. Vikingtiden varte i hundrevis av år, og enten det dreier seg om et bynavn i Nord-England, en øksetype eller franske etternavn, er det tydelig at arven lever videre.

Viking ■ invasjon

rett
Den kristne gjenerobringen var godt i gang da vikingene begynte sine plyndringstokt på Den iberiske halvøy.

Den iberiske halvøy

Bilder: Joe Cummings; Kilde: Wikipedia Commons / Public Domain

Ekspansjonen til det kristne nord og det muslimske sør på Den iberiske halvøy.

Etter å ha erobret Biscayabukta og etablert seg på vestkysten av Frankrike, rykket vikingene enda lenger sørover til Den iberiske halvøy. Det første kjente angrepet besto av hundre skip som ble sendt ut fra Aquitaine i 844, og som plyndret både Gijon og A Coruña. Etter å ha møtt sterk motstand endret sjøfolkene kurs og satte kursen mot det som i dag er Portugal. Angrepene var til å begynne med små og sjeldne, og som med de fleste vikingtoktene på den tiden var det kystbyene som ble hardest rammet. Fanger ble tatt til fange, og klostre ble ødelagt. De første angrepene var for det meste konsentrert nord i de kristne kongedømmene Asturias og Galicia. Men også den sørlige muslimske delen av Spania, al-Andalus, ble rammet. Sevilla ble en vikingby i seks uker i 844, og Lisboa ble plyndret for alt de kunne få tak i. Angrepene kom på et dårlig tidspunkt for den muslimske befolkningen, som opplevde starten på den kristne Reconquista. Selv om langskip kunne seile fra Normandie på mindre enn en uke, ble den iberiske halvøya snart for fjern for nordboerne.
Etter hvert som angrepene avtok, ble landområder gjenerobret fra vikingene. Den muslimske lederen Abd al-Rahman II tok tilbake Sevilla og sendte 200 avhogde hoder fra vikingkrigere til sine marokkanske allierte. I 859 vendte vikingene tilbake under ledelse av Björn Järnsida og Håstein. De seilte rundt halvøya med Sør-Frankrike og Italia i siktet. Dette viste seg å være et klokt trekk, for både de muslimske og kristne bosetningene var for sterke til at det kunne lønne seg å angripe dem, og de slo vikingene tilbake før de kom i nærheten av Sevilla. Normannerne returnerte nordover til Frankrike, men deres etterkommere, de kristnede normannerne, skulle vende tilbake til Middelhavet i senere århundrer.

Karl den store

Karl den store, "Europas far" og hersker over store deler av Frankrike og Tyskland, gjorde seg bemerket som konge, men ble også den første romerske keiseren siden 500-tallet.

U nder 300 år hadde utsiktene i Europa blitt stadig dystrere. Paven og den en gang så mektige kapaven og den en gang så mektige kirken i Roma møtte sterk motstand, og Vestromerrikets innflytelse sank like jevnt og sikkert som keiserne selv hadde gjort. Stabiliteten på kontinentet forsvant. Europa trengte et sterkt lederskap, og det fikk det i form av kakarolingerne, et frankisk dynasti som tok makten i Frankerriket år 751. Kongene styrte sine territorier med makt, utvidet grensene sine med skremmende aggressivitet og sikret den kristne kirkens forrang. Gjennom denne voldelige strategien vokste det frem et sterkt Vest-Europa som var rustet for ytterligere tusen år. På 600-tallet var det meste av det som i dag er Frankrike, Vest-Tyskland, Sveits, Nederland og Belgia bebodd av frankerne, en germansk stamme som var delt inn i flere små kongedømmer som hadde oppstått i det maktvakuumet som Roma hadde etterlatt seg. Disse små fyrstedømmene hadde ikke vært forent av en monark - rois fainéants, de "ubrukelige kongene" i det merovingiske dynastiet, hadde i økende grad blitt satt på sidelinjen av sine egne ministre - men av borgmesteren i palasset, den utøvende delen av den kongelige administrasjonen, som var halvt statsminister og halvt shogunat-krigsherre.
Pippin av Herstal hadde kjempet seg til stabilitet mellom 680 og sin død i 714, tvunget de andre frankiske landene til lydighet og kristnet de ytterste og mest hedenske områdene av riket. Pippins sønn, Karl Martell, var fortsatt en sterk mann. Selv om Pippin hadde utpekt barnebarnet sitt som sin etterfølger, ville Karl Martell - født utenfor ekteskap og utestengt fra hoffet - ikke ha noe av det, og tok den ikke ubetydelige tronen med makt. Selv om han ikke var Pippins foretrukne arving, gjorde han mildt sagt sin fars visjon ære. Karl Martell utvidet den sentraliserte kontrollen over frankernes landområder og utvidet riket ytterligere til det som i dag er dagens Holland, Danmark og Tyskland. Han gjorde det med en formidabel stående hær og revolusjonerende bruk av tungt kavaleri, og la grunnlaget for Europas riddere. Han beseiret de hedenske sakserne i øst og stanset maurerne - de nordafrikanske og spanske muslimene i det mektige umayyad-kalifatet - som forsøkte å følge opp erobringen av Spania ved å krysse Pyreneene og inn i Frankrike. "Karl Hammeren" ble til og med tilbudt et høyt embete av paven, noe han takket nei til, men det var et lovende varsel for barnebarnets egen fremtidige reise.
Karl Martells sønn Pippin den lille var den første av den karolingiske linjen som ble konge. Da Pippin den lille døde i 768, ble han etterfulgt av sin sønn, mannen som skulle bli keiser Karl den store. Karl den store var i krig det meste av sitt liv. Han førte Karl den stores kamp mot maurerne videre til Nord-Spania, fortsatte erobringen og kristningen av sakserne, og satte i gang nye felttog mot langobardene i Nord-Italia, slaverne i Kroatia og Italia, slaverne i Kroatia og avarene i Ungarn. Karl den store ledet sin personlige garde, og kavaleriet hans var datidens desidert sterkeste væpnede styrke. Han kjempet med sitt sverd Joyeuse, og historiene om hans bragder er nærmest blitt mytologisert. Det er vanskelig å skille legenden fra virkeligheten, men hans vei fra konge til den første keiseren etter Romerrikets fall var ikke først og fremst basert på hans rykte som krigerkonge, men på usikkerheten i kirken.
Pave Leo III etterfulgte Adrian I på dagen for den tidligere pavens begravelse, så redd var han for at frankerkongen, som forgjengeren skyldte sine landområder og sin sikkerhet, skulle føle seg berettiget til å blande seg inn i valget av den nye paven. Men til tross for sin forsiktighet var han rask med å få Romas mektigste allierte på sin side - sammen med brevet der han kunngjorde sin etterfølger, sendte Leo nøklene til Peterskirken og det pavelige banneret.  Det ikke så subtile budskapet var at han så Karl den store som den hellige lederens forsvarer og betrodde ham beskyttelsen av Roma. Frankerne var like storsinnede i gjengjeld, gratulerte paven og sendte ham enorme rikdommer, krigsbyttet fra krigen mot avarene, men ikke uten å stille krav. Han hevdet at paven, som en trofast beskytter av kristendommen, også hadde en plikt til å be for at de frankiske hærene skulle lykkes i sine fortsatte erobringer.
Karl den store skulle oppfylle sin del av denne underforståtte avtalen, og til gjengjeld opphøyet Leo ham til keiser, en tittel som hadde stått ledig siden 500-tallet.
Mens Leo var engasjert i sin brevkampanje med monarken i nordvest, og brukte byttet fra avarene til å bli en kunstens mæcen, planla familien til den avdøde Adrian 1. å erstatte paven med sin nevø Paschal Primus. Den 25. april 799, under prosesjonen med de store litaniene gjennom Den evige stad, ble Leo angrepet av bevæpnede overfallsmenn som stakk ham i øynene og forsøkte å rive ut tungen hans. Etter å ha blitt slept til kirken San Silvestro i Capite og forsøkt å stikke ut øynene hans igjen, ble den blodige paven etterlatt bevisstløs som fange i Sankt Erasmus-klosteret. Anklaget for mened og utukt av sine fiender, klarte Leo utrolig nok å flykte fra Roma til tross for skadene til Spoleto, 13 mil nordover, der han med hjelp av fyrst Guido III av Spoleto klarte å komme seg til Karl den store i Paderborn i Sachsen.
At frankerkongen hadde en så lojal alliert så nær Roma, viser med all tydelighet maktubalansen mellom frankerne og den romersk-katolske kirken, som hadde skapt så store problemer for Leo i utgangspunktet. Selv om Spoleto var blitt overgitt til Roma i 776 etter langobardenes nederlag, beholdt kongen makten til å velge fyrste, noe som gjorde pavelig kontroll like meningsløs som den som ble utøvd av de siste merovingiske kongene under Karl den stores forfedre.
Det var tydelig at trusselen om politisk innblanding fra Karl den store hadde blitt overtrumfet av trusselen om faktisk fysisk skade, og Leo ba nå om monarkens hjelp. Leo hadde ingen reell rett til å gjøre det - verken han eller de sammensvorne i Roma var undersåtter av frankerne, og det fantes ennå ingen lov som gjorde biskoper underordnet et verdslig embete. Karl den store lot saken hvile i et år, og den sårede paven fikk lov til å bli i Sachsen som kongens gjest for å komme seg.
I november 800 reiste Karl den store endelig til Roma med et stort (og uten tvil ganske truende) følge. Han sammenkalte et råd av byens religiøse ledere og lyttet tålmodig til anklagene mot Leo, før han lot den avsatte paven holde et lidenskapelig forsvarsinnlegg.
Ikke overraskende tok Karl den store Leos parti og beordret konspiratørene henrettet, men Leo forlangte i stedet at de skulle gå i eksil. Kanskje så den upopulære paven en mulighet til å imponere med sin evne til å tilgi.
Karl den store ble kronet til "romernes keiser" 1. juledag samme år av den takknemlige paven. Den offisielle beretningen om begivenheten tyder på at Karl den store nærmest ble overfalt av en slags overraskelsesfest fra tidlig middelalder. Kongens biograf, munken Einhard, hevdet at hans herre hadde en slik "aversjon [mot å bli kronet til keiser] at han erklærte at han ikke ville ha satt sin fot i kirken ... ... hvis han hadde kunnet forutse pavens planer".
Det er godt mulig at Karl den store og Leo la en slags plan i løpet av det året de tilbrakte sammen i Sachsen. Tanken på smilende prester som fikler med en juvelbesatt keiserkrone som om det var en hemmelig bursdagsgave, er tross alt ganske latterlig. Dokumenter fra Karl den stores regjeringstid avslører at kongen foretrakk å kalle seg "Karl den store, den fromme Augustus, kronet av Gud, den store, fredelige keiseren som hersker over Romerriket" i stedet for det enklere og mer brukte "romernes keiser". Dette er kanskje ikke helt forenlig med en person som ønsker å gi avkall på keisertittelen, og kongens vilje til å vise ydmykhet kan ha vært like dyktig iscenesatt som Leos barmhjertighet.
Men siden Karl den stores herredømmeover frankerriket var ubestridt og hans imperium sikret av ren militær dyktighet, trengte han ikke mer for å utrope seg til romersk keiser enn den fryktede Karl Martell trengte for å være konge. Den sårbare paven trengte imidlertid en keiser for å beskytte seg selv og det store imperiet med kirken i sentrum. Bare Roma så ut til å sørge over sitt tapte imperium, for frankerne opprettholdt sin motstand mot det romerske styret på 400-tallet og var stolte av sin rolle i Romerrikets sammenbrudd. Men til syvende og sist endret ikke måten Karl den store skrev navnet sitt på noe som helst i måten han handlet på, og virkningene av at han - motvillig eller ikke - ble opphøyet til Europas høyeste embete, skulle ikke bli fullt ut anerkjent før 150 år senere.
Den første tysk-romerske keiseren, Otto I, tok tittelen i 962 og skapte seg selv i frankerkongens bilde. Otto I skapte en mektig multietnisk stat og en krone som skulle vare i over tusen år.
Gjennom Det tysk-romerske riket definerte Karl den stores styre ikke bare Frankrike som en av Europas politiske, religiøse og kulturelle supermakter, men også østerrikske, tyske og italienske stater. Karl den store begynte som frankernes konge, men endte ikke bare som keiser, men også som grunnleggeren av det moderne Europa vi lever i i dag.

Senere i livet kom Karl den store på kant med legene sine da han ble rådet til å ikke spise så mye kjøtt.

Bilder: Adobe Stock; Getty

til høyre
Karl den stores bestefar, Karl Martell, beseirer maurerne i slaget ved Tours i 732.
nedenfor
Sankt Giles benåder keiseren. Selv om det er en populær legende, finnes det ingen bevis for at de to noen gang møttes.

"Karl den stores reise fra konge til keiser var i stor grad basert på kirkens usikkerhet."

Grunnlaget for det moderne Europa

Tre viktige måter Karl den store forandret kontinentet på.

Det skrevne ord
Karl den store lærte seg å lese først i voksen alder, og innførte et system med reformer av skrivereglene for å gjøre lesingen enklere. Han krevde dobbelt mellomrom for å skille ord, et innrykk i begynnelsen av et avsnitt og tegnsettingstegn for å indikere hvor leseren skulle stoppe opp. Spørsmålstegn og små bokstaver ble også innført.

Sølv
På grunn av mangelen på gull standardiserte Karl den store og den angelsaksiske kongen Offa sine valutaer basert på ett pund sølv (libra på latin), som ble delt inn i 20 sous, hver på 12 denier. Dette er grunnlaget for mange av verdens valutaer, både i fortid og nåtid, fra det britiske pundet til den italienske liren.

Ut av den mørke middelalderen
Karl den stores interesse for kunst førte til den karolingiske renessansen, en tid da kunst, litteratur, poesi og utdanning blomstret. Den mørke middelalderen strekker seg tradisjonelt fra 600- til 1200-tallet, men for frankerne var den nesten over før den hadde begynt.

Karl den store gir ordre om å bygge en by for å bygge bro over elven Main - Frankfurt am Main.

Bilder: Getty; Kilde: Wikipedia Commons / Public Domain

Nordmennene

rike

Slik forvandlet vikingene et lite hertugdømme til en middelaldermakt.

Der du besøker Normandie i dag, vil du finne et kultivert jordbrukslandskap dominert av bocage-vegetasjonen som voldte de allierte troppene så store problemer i ukene etter D-dagen.
Det har vært mange slag i Normandie opp gjennom århundrene. Området dukker første gang opp i historien i 53 f.Kr. da Julius Cæsar erobret de keltiske og belgiske innbyggerne under sine felttog for å legge Gallia under romersk herredømme. Etter voldsom motstand aksepterte lokalbefolkningen det romerske herredømmet helt til krisene på 200-tallet e.Kr. førte til de første ødeleggende plyndringstoktene fra saksiske pirater. Etter en midlertidig stabilisering under keiser Diokletian, ble regionen igjen offer for invaderende germanske stammer på begynnelsen av 400-tallet. På slutten av 400-tallet hadde en av disse stammene, frankerne, blitt dominerende under sin konge, Chlodvig. Frankerne var fromme kristne, og deres protektorat førte til at det ble grunnlagt mange klostre i området, mest kjent er klosteret Mont-Saint-Michel på tidevannsøya, der Saint Aubert bygde det første kapellet i 709.
Men i siste del av 700-tallet og inn på 800-tallet ble det som en dag skulle bli Normandie, angrepet av en ny bølge av hedenske plyndrere: vikingene. Karl den stores karolingiske rike begynte å gå i oppløsning etter hans død, og vikingene utnyttet den politiske svakheten i borgerkrigene som fulgte.
Blant dem var en nordboer ved navn Rollo (Hrólfr på gammelnorsk) av ukjent opprinnelse - ifølge de overlevende kildene var han enten dansk eller norsk, men skillet var kanskje ikke så viktig for samtidens krønikeskrivere. Rollo mislyktes i å beleire Paris, og etablerte seg i stedet ved Seinens munning nær Rouen, hvorfra han herjet i et tiår. Karl den enkle, frankernes konge, klarte ikke å fordrive Rollo, og han valgte en strategi der han gikk fra å være krypskytter til å bli vokter: Han avsto offisielt det territoriet Rollo okkuperte i bytte mot at Rollo sverget troskap til ham som konge. De to mennene undertegnet traktaten i Saint-Clair-sur-Epte i 911: Rollo fikk landområdene fra elven Epte til havet i bytte mot at han forsvarte kongeriket mot vikingangrep.
I henhold til avtalen gikk Rollo og hans menn med på å konvertere til kristendommen. Rollo ble formelt døpt, tok navnet Robert og ble lovet kongens datter til kone - selv om det er uklart om ekteskapet faktisk fant sted.
Som et tegn på sin lojalitet til Karl måtte Rollo formelt legge hendene sine i kongens hender. For å understreke at Rollo var monarkens undersått, foreslo de tilstedeværende biskopene at Rollo også skulle kysse Karls føtter. Nordbon var ikke så begeistret for ideen og foreslo et kompromiss: En av hans menn skulle gjøre det i sin høvdings navn. Men da han sto foran kongen, tok han tak i Karls fot og løftet den til leppene sine, noe som fikk kongen til å falle. Normannerne skulle forbli en respektløs torn i øyet på det franske monarkiet i ytterligere tre århundrer.
Traktaten forhindret ikke Rollo fra å fortsette som vikinghøvding, så lenge han ikke angrep Karl den stores landområder. I tiårene som fulgte, utvidet han sitt territorium som vikinghøvding. Da han døde rundt 932, omfattet det nesten alle de områdene som senere skulle bli hertugdømmet Normandie.
Vikingene fikk også et navn på denne tiden: Normanz, flertallsformen av et gammelfransk ord (i entall normand, normant) som betyr "nordmann", og som i sin tur var avledet av det gammelnorske Norðmaðr, som ble til normannus eller nortmannus på latin. Landet de bosatte seg i, ble derfor kalt Normandie.
I tillegg til det nye navnet hadde normannerne også konvertert til den nye religionen med stor entusiasme. Rollos sønn, Vilhelm Langesverd, erobret Cotentin-halvøya i 933, og brakte tidevannsøya Mont-Saint-Michel under normannisk styre. Hertugene favoriserte benediktinerklosteret der, og Rikard den gode, sønn av Rikard den fryktløse, sponset byggingen av den romanske kirken på øya. Bygningen ble et av underverkene i middelalderens verden.
Rikard den gode (Rikard II) var den første hertugen av Normandie, mens faren, bestefaren og oldefaren hadde brukt den mer beskjedne tittelen greve av Rouen. Rikard var også en av de mange lederne som påførte kong Æthelred av England et nederlag da engelskmennene i år 1000 angrep Cotentin-halvøya med mål om å ta Rikard til fange for å hindre vikingene i å bruke Normandie som et tilfluktssted for plaguere. Angrepet mislyktes, og Æthelred risikerte derfor livet på en annen måte. Han giftet seg med Rikards søster Emma, og knyttet dermed huset Normandie til den engelske kronen.
De normanniske hertugene hadde blitt viktige aktører i fransk politikk. Deres makt var så stor at hertugdømmet, som i navnet var underlagt den franske kongen, i realiteten var en selvstendig stat. Men da hertug Robert den storslåtte døde på vei hjem fra en pilegrimsreise til Det hellige land, brøt det ut indre stridigheter, og hans åtte år gamle uekte sønn ble hans arving. Gutten ble kalt Vilhelm Bastarden av sine mange fiender, men overlevde barndommens kaos og ble Vilhelm Erobreren.
Vilhelms erobring av England skulle til slutt bety slutten for hertugdømmet Normandie. Vilhelms sønner kjempet om hvem som skulle bli konge. Striden ble løst på slagmarken ved Tinchebrai i 1106, da Henrik I av England beseiret sin bror, Robert Curthose, hertug av Normandie, og holdt ham fanget resten av livet. Dette var også kimen til en fremtidig konflikt mellom England og Frankrike: Som hertuger av Normandie ville Henrik 1.s etterfølgere være lojale mot Frankrike, men som konger av England var de likestilte med monarkene på den andre siden av kanalen.
Hertugdømmet ble en del av Angevin-imperiet da det ble erobret av Geoffrey Plantagenet, hertug av Anjou og ektemann til keiserinne Mathilde, Henrik 1. av Englands eneste overlevende barn, i 1144. Hun ga det videre til sønnen sin, den fremtidige Henrik II av England og landets første Plantagenet-konge.
Plantagenet-ætten i England og Capets-ætten i Frankrike lå i en flere tiår lang maktkamp. På et tidspunkt kontrollerte angevinerne halve Frankrike, med unntak av England, men som hertuger av Normandie forble de vasaller av den franske kongen. Angevinernes makt økte under Henrik 2. og Rikard 1., men kollapset da Johan overtok tronen og senere fikk tilnavnet "uten land", mens kong Filip 2. gradvis reduserte Plantagenet-territoriet, og til slutt vant en seier i slaget ved Bouvines den 27. juli 1214. Normandie var nå et hertugdømme under den franske kongen, og kongene hadde ingen interesse av å gi det tilbake til England.
I 1259 undertegnet Henrik 3. Paris-traktaten, som formelt anerkjente at han ikke lenger hadde noen krav på Normandie. Tapet rammet de engelske monarkene hardt og ble en av årsakene til Hundreårskrigen, der hertugdømmet ble gjenerobret på begynnelsen av 1400-tallet, for så å gå tapt i 1450 etter slaget ved Formigny.

Kong Karl den enkle ga det som skulle bli regionen Normandie til vikinghøvdingen Rollo for å hindre ham i å plyndre frankiske områder.

Klosterkirken

Etter hvert som hertugene av Normandie vokste i makt, støttet de seg mer og mer på sin store beskytter, St. I 1020 ga Rikard den gode, sønn av Rikard den fryktløse, abbed Hildebert i oppdrag å bygge en ny klosterkirke på Mont Saint-Michel. Den romanske arkitekturen var i sin spede begynnelse, men i sitt ønske om å forherlige erkeengelen krevde Rikard og Hildebert noe ekstraordinært av den nye kirken. Mont Saint-Michel var formet som et sukkerbrød og raget 78,6 meter over havet. Det åpenbare arkitektoniske valget ville ha vært å hugge av toppen av klippen for å skape et plant fundament for den nye kirken. I stedet tok abbed Hildebert utgangspunkt i toppen av klippen og forlenget den i alle retninger for å skape et fundament for den nye kirken.

over
Normannernes militære suksess skyldtes deres evne til å holde fast på erobrede territorier, en evne som stammet fra deres mesterlige militærarkitektur.

57-56 F.KR.

Slutten av det 20. århundre

851

966-996

Avgjørende øyeblikk
Vikingar i ferd med å bli til 951
Hva skulle man gjøre med disse nordboerne? Det spørsmålet plaget alle monarker i Nordvest-Europa. Med sine svært manøvrerbare langskip kunne vikingene skaffe seg et taktisk overtak i en tid da kommunikasjoner og landbaserte reiser gikk tregt. Så Karl den enkle, som ikke var så dum likevel, bestemte seg for å gi vikinghøvdingen Rollo området nord for elven Epte opp til kysten, mot at Rollo forhindret at flere vikinger seilte opp elven Seine for å angripe Paris. Det viste seg å være en genistrek.

1002

Romere på reise  Julius Cæsar, som forsøkte å betale gjelden sin og vinne ære, angrep det nordlige og nordvestlige Gallia i to felttog og brakte provinsene under romersk herredømme.

Barbarer på kysten  Angrep fra skipsbårne saksere og andre germanske stammer førte til byggingen av de saksiske kystfestningene i et forgjeves forsøk på å demme opp for barbarene.

Vikinger på elven  Vikingene, som alltid hadde plyndret om sommeren, begynte å slå leir for vinteren ved den lavtliggende Seines munning, klare for en ny sesong med plyndring og slavetaking, i stedet for å seile hjem igjen.

Forsterkning  Rikard I av Normandie, kjent som den fryktløse, innførte føydalismen i Normandie og sørget for at baronene hans var personlig lojale mot ham. I løpet av de siste 30 årene av sin lange regjeringstid stabiliserte han hertugdømmet og gjorde det til en formidabel aktør blant de frankiske kongedømmene og hertugdømmene.

Et godt ekteskap Rikard II av Normandiekjent som Den gode, giftet bort sin søster Emma til Æthelred av England. Det var et godt parti, søsteren til en hertug giftet seg med en konge, og det ble starten på den skjebnesvangre forbindelsen mellom den engelske kronen og hertugdømmet Normandie.

Normannerne skulle forbli en torn i øyet på det franske monarkiet i ytterligere tre århundrer.

Det avgjørende øyeblikket
Dinøvelsen 1066
England hadde blitt erobret før, først av romerne og deretter av danskene i 1015, men Vilhelms erobring i 1066 var avgjørende. Nesten hele det øverste sjiktet i det angelsaksiske samfunnet ble erstattet av normanniske, bretonske og franske herskere, noe som førte til at navn som Robert og Richard dukket opp i stedet for Ælfweard og Eadwig, og at Englands sosiopolitiske orientering vendte sørover. Før gikk de viktigste forbindelsene østover over Nordsjøen mot Skandinavia. Nå gikk de sørover til den andre siden av Kanalen.

Avgjørende øyeblikk
Slaget ved Bouvines 1214
Bekymret over Filip IIs erobringer ble det samlet en koalisjon bestående av kong Johan av England, den tysk-romerske keiseren Otto IV og greven av Flandern. Selv om Johan ikke var til stede under slaget, var hans håp om å gjenopprette det angevinske riket avhengig av at Filip II ble slått. Franskmennene angrep gjentatte ganger og vant en avgjørende seier. Uten håp om å gjenvinne sine territorier i Frankrike hadde Johan ikke noe annet valg enn å undertegne traktaten som baronene hans presenterte for ham året etter: Magna Charta.

Uavhengighet Normandie

Selv om den franske kronen gjenerobret Normandie på begynnelsen av 1200-tallet, hadde hertugdømmet i stor grad vært uavhengig av Frankrike i 300 år. I løpet av denne tiden hadde det vokst frem en rekke lokale lover, privilegier og rettigheter som normannerne kviet seg for å gi fra seg til de franske kongene, som hadde en forkjærlighet for å sentralisere alt under sitt stadig mer autoritære styre.    Spenningen økte, og det oppsto opptøyer mot styret til Filip den fagre, den franske kongen som undertrykte tempelridderne. I et forsøk på å beskytte sine eldgamle rettigheter presenterte de normanniske lederne et charter for Filips arving, Ludvig X, som tok sikte på å bevare dem. Ludvig så ikke ut til å ha noe annet valg enn å skrive under, og dermed garanterte han, i hvert fall i prinsippet, at monarken ikke kunne pålegge normannerne nye skatter uten deres samtykke, at dommene fra den normanniske høyesteretten i Rouen var endelige og ikke kunne omgjøres av kongelige domstoler, og at kongen ville avstå fra vilkårlige handlinger og straffer mot dem.

28. september 1106

1144

18. mai 1152

1202-1204

Slaget ved Tinchebrai  Robert Curthose, Vilhelms eldste sønn, arvet hertugdømmet Normandie ved farens død. Rivaliseringen mellom Vilhelms sønner førte til slutt til at Henrik - som var konge av England i 1100 - invaderte Normandie og beseiret broren sin i kamp. Robert tilbrakte resten av livet (28 år) som fange.

Normandie er erobret  i 1128 giftet Geoffrey, greve av Anjou og en tradisjonell fiende av Normandie, seg med Mathilde, datter av Henrik 1. og hans eneste overlevende barn. Anarki brøt ut da Stefan av Blois ble utnevnt til konge av England og hertug av Normandie. Geoffrey svarte med å invadere og erobre Normandie.

Det angevinske riket  Henrik 2., konge av England og hertug av Normandie, giftet seg med Eleonore av Aquitaine og samlet England, Normandie, det meste av Wales, store deler av Irland og den vestlige halvdelen av Frankrike under sitt herredømme i det som skulle bli kjent som det angevinske riket.

Frankrike erobrer Normandie  I løpet av et to år langt felttog beseiret Filip 2., konge av Frankrike, kong Johan av England - et tap som i stor grad skyldtes Johns dårlige behandling av sine lokale allierte - og i august 1204 hadde Filip erobret Normandie.

Bilder: Getty Images, David Brossard CC BY-SA 2.0 (Mont-Saint-Michel)

Mr Alfred

vikingene

Historien om hvordan en beseiret og forrådt konge reiste seg igjen og ble en av de mest berømte monarkene i engelsk historie.

Regnet dundret ned mot de våte, myrlendte myrene i Wessex. Et lynglimt lyste opp himmelenfør mørket igjen senket seg over ødemarkene. Alfred snublet fremover og løp over slettene sammen med en håndfull menn. Alle var bleke, gjennomvåte og skjelvende.
"Vi må finne ly." Ordene hadde knapt forlatt Alfreds munn før han fikk foten i en rot og falt med ansiktet ned i gjørma. "Min herre", sa følgesvennen og rakte ham hånden, men Alfred ristet på hodet og tok seg opp. Han trakk pusten raskt da han sto på den åpne marken og så tilbake på det landet som en gang hadde vært hans. Byene i Wessex var bare et glimt i det fjerne, små lys der han hadde vokst opp, skutt sitt første villsvin og avlet sine barn. Nå tilhørte de fiendene hans, og han befant seg i eksil, forrådt av dem han trodde var lojale, han var ikke lenger konge, og han var alt annet stort.
Alfred var ikke født til å være konge. Han var ikke sterk, han led hele livet av sykdom, og viktigst av alt, han var den femte sønnen. Han virket forutbestemt til et liv med prestestudier, noe han var helt fornøyd med. Selv om han på ingen måte var feig, var han mildere og mer ettertenksom enn sine bråkete brødre. Men han var født i en tid preget av uro og krig.
Siden angrepet på klosteret i Lindisfarne i 793 hadde vikingenes angrep på Britannia økt i både antall og blodtørst. I 865 ankom en enorm hær med en flåte av skip, og der de tidligere toktene hadde vært ledet av menn som ønsket å plyndre raskt, var dette en hær som ikke hadde tenkt å vende hjem igjen. Den ville bare én ting: erobre.
Angrepet kom på et dårlig tidspunkt for kongeriket Wessex. Alfreds far, som hadde vært konge av Wessex i nesten 20 år, var død. Tronen hadde gått i arv til hans to eldste sønner, men de døde begge to etter kort tid, og i 865 gikk den over til Alfreds eldre bror Æthelred.
i 866 var vikinghæren på marsj. Hæren på nesten tusen mann slaktet seg gjennom landet og la ned alle landområder på sin vei. East Anglia, Northumbria og til og med Mercia, Wessex' nabo i nord, ble vikingenes besittelser. De kongene som forsøkte å bestikke inntrengerne, som Edmund, kongen av East Anglia, ble først senere belønnet med en rask og brutal erobring. Snart var det sårbare kongedømmet Wessex det eneste angelsaksiske landet som ikke ble erobret av de hedenske røvere.
Vikingene nølte ikke. De inntok Reading vinteren 870, men led et overraskende nederlag ved Englefield mot en liten angelsaksisk styrke. Oppmuntret av nyheten om denne triumfen ønsket den unge kongen og brødrene hans å sette en stopper for plyndringstoktene. Løftet om seierens sødme fikk Alfred og Æthelred til å samle styrkene sine til et angrep på vikingenes høyborg Reading.
Selv om de var fast bestemt, var dette første gang brødrene hadde stått overfor et virkelig slag, og det endte ikke godt. Selv om de til å begynne med hadde suksess, ble borgportene åpnet, og en bølge av blodtørstige vikinger strømmet ut og angrep Wessex-styrkene. Engelskmennene snudde og flyktet for livet, forfulgt i flere mil. Det var et ydmykende tap for mannen som en dag skulle bli kjent som "den store".
For vikingene var seieren den oppmuntringen de trengte. Wessex lå åpent, og resten av England var underkuet. De stormet mot sentrum av regionen. Røverne var langt flere enn de sårede og ødelagte Wessex-styrkene, og denne skjeletthæren kunne bare se på mens vikingene nærmet seg hovedstaden deres. Selv om sakserne gjorde voldsom motstand, forvandlet slagmarken seg til et slaktehus, og da de utmattede brødrene møtte vikingene for niende gang, flyktet Wessex-hæren i panikk.
Angelsaksernes døde kropper lå strødd utover slagmarken, og kongen ble dødelig såret. I løpet av en måned var han død, og så ankom en ny flåte av vikingskip.
Æthelred hadde sønner, men de var unge, og med Wessex' skjebne på spill ble det besluttet at Alfred skulle lede, i håp om at en sterk leder ville forene styrkene og snu krigslykken.
Det var vanskelig å forestille seg en tyngre engelsk krone enn den Alfred arvet i 871, bare 22 år gammel. Mens vikinghæren pløyde gjennom Wessex og var faretruende nær hovedstaden, bestemte Alfred seg for å prøve å ordne opp på sin egen måte. Han satte seg fore å stanse hærens fremrykning ved Wilton, mindre enn 8 kilometer fra hovedstaden Winchester.
Én ting var umiddelbart klart: Alfred var i kraftig mindretall. Han hadde slitt med å samle en styrke på kort tid, og vikingenes rekker svulmet opp av ivrige nye erobrere og lykkejegere. Siden dette var hans første slag som konge, visste Alfred at han ikke hadde noe annet valg enn å lede fra fronten. Han beordret mennene sine til å danne en forsvarsmur og snudde seg mot sin mektige fiende. Kanskje følte de styrken som bare menn som forsvarer hjemlandet sitt får, men Wessex-styrkene klarte på en eller annen måte å holde stand. Det de manglet i antall, tok de igjen i vilje, og de knuste fiendens forsvarsverk. Alfred trodde knapt sine egne øyne da han så vikingene flykte og mennene hans juble rundt seg.
Men den unge Alfred hadde begått en stor feil. Han hadde ikke utnyttet seieren ved å tvinge motstanderen til å trekke seg tilbake. Vikingene omgrupperte seg og strømmet over slagmarken. De stormet mot den intetanende fienden, og i en ny seier ble de slaktet ned. Det var Wessex' menn, ikke vikingene, som flyktet for livet.
For Alfred var dette tapet det verste han hadde opplevd. Hæren hans, eller det som var igjen av den, lå i ruiner. Han hadde sett alle de andre kongedømmene falle, og det virket uunngåelig at hans eget ville gå samme vei. Men det han ikke visste, var at vikingene også hadde begynt å miste tålmodigheten. Ingen andre kongeriker hadde kjempet så hardt som Wessex, og selv om vikingene hadde vunnet mange slag, hadde de lidd store tap.
Begge styrkene var utmattet, og Alfred inngikk en "fred" med vikingene. Han betalte dem sannsynligvis en stor sum penger, og det fungerte i noen år. Men i 876 sto Alfred overfor en ny fiende, vikinghøvdingen Guthrum. Guthrum hadde allerede rukket å ta seg gjennom hjertet av Wessex og innta byen Wareham rett foran nesen på Alfred. Selv om de hadde inngått en fredsavtale, viste ankomsten av hundrevis av nye vikingskip at forholdet var alt annet enn vennskapelig. Med sin forsterkede hær satte Guthrum kursen rett mot Alfreds høyborg i Chippenham med én tanke i hodet. Han var ikke ute etter et raskt plyndringstokt eller et slag, han ville ha Wessex, og for å få det ville han knuse den som holdt det sammen: Alfred.
Guthrum planla angrepet sitt perfekt. Trettondagsaften var en byfest med mat, drikke og feiring. Alle, fra kongen til bøndene, deltok i feiringen, og Chippenhams forsvarsverk var ubevoktet. Guthrum utnyttet dette, og byen ble inntatt av vikingene i løpet av få minutter. Alfred rakk aldri å samle en hær, og ble tvunget til å flykte med familien sin til Wiltshire. Det viste seg at den mektige vikinghøvdingen med sin store styrke hadde et overbevisende argument, og en etter en bøyde adelsmennene i Wessex seg for sin nye hersker. Wessex' lederskap ble knust, og Alfred, som nå var alene, flyktet til de mørke hedene.
Dette var ikke bare ydmykende for kongen - det var et lavpunkt i livet hans. Det var ikke tap av rikdom, for angelsaksiske konger satt ikke på gylne troner, men ved siden av sine lojale følgesvenner på de lange benkene. Og det var nettopp det - han hadde ingen følgesvenner, han var alene. I en verden der lojalitet og troskap ble verdsatt over alt annet, var han blitt utstøtt, landsforvist etter å ha blitt raskt og brutalt forrådt.
Alfred kunne lett ha gitt etter for håpløsheten i situasjonen, men i stedet bestemte han seg for å kjempe. Sammen med en liten gruppe tilhengere bygde han et skjulested ved en myr i Athelney, Somerset, og brukte det som base for å ta hevn mot inntrengerne. I månedsvis utkjempet Alfred og mennene hans en geriljakrig mot danskene. De snek seg ut av Somerset, drepte små grupper av vikinger underveis, etablerte leirerplyndret leirer og fant fiendens sårbarheter. Deres hovedmål var engelskmennene som hadde forrådt Alfred, i håp om at deres død ville sende et klart budskap til folket hans om at kongen ikke hadde forlatt dem.
Historiene om Alfreds gjerninger spredte seg snart blant befolkningen, og trøstet dem som håpet at kongen skulle vende tilbake og befri dem fra de danske undertrykkerne. Sakte, men sikkert ble det dannet et hemmelig kommunikasjonsnettverk mellom kongen i eksil og hans lojale grever. For Guthrum var angrepene fra Alfred og krigerne hans det siste hinderet for full kontroll over Wessex, og han ønsket å kvitte seg med den gjenstridige kongen en gang for alle.
I midten av april var Alfred klar for krig. Han sendte ut en hemmelig innkalling og samlet sine trofaste - en hær på flere tusen mann - og satte kursen mot Guthrums høyborg i Chippenham.
Guthrum innså snart hvor stor folkemengden var, samlet sin egen hær og satte av gårde for å møte Alfred. Tiden for bestikkelser og løfter var forbi. Guthrum brydde seg ikke om rikdommene Alfred kunne tilby - han ville herske uten konkurranse, og det var akkurat det Alfred ønsket.
Før han nådde Chippenham, fikk Alfred øye på fienden. En illevarslende forsvarsmur av hovmodige vikinger som hånet den landsforviste kongen. Alfred satte raskt opp sin egen forsvarsmur, og forsterket den ikke bare fysisk, men også med en oppildnende tale. Han manet sine menn til mot, fordømte dem som våget å flykte, og lovte ære og berømmelse til dem som ble igjen. Så sluttet han seg til muren og rykket frem.
Da de to murene nærmet seg hverandre, ble himmelen svart av spyd. Menn holdt stand, og mange falt, men begge sider rykket jevnt og trutt frem. Mens vikingene hånet sine motstandere, ropte Alfred oppmuntrende ord som kunne høres over bråket. Nå var murene bare noen få meter fra hverandre, men vikingene hadde et siste trumfkort. De slapp løs berserkene sine, krigere som brukte hallusinogener til å fyre opp under blodtørsten. De nakne mennene braste inn i Wessex' forsvarsverk, men effekten ble ikke som Guthrum hadde håpet. Angelsakserne sto sterke og uberørte, og de slaktet ned bærerne på få minutter.
Da de to forsvarsverkene kolliderte, var sakserne sterkere enn noen gang. De stakk med spydene sine, desperate etter å finne et svakt punkt som kunne tvinge forsvarsverkene til å åpne seg.
Kampen raste til langt ut på ettermiddagen. Bakken var full av lik, og de som var igjen, var helt utslitte. Det gikk fra å være et oppgjør til en kamp på utholdenhet. Når styrkene var like store, var det bare mennene med mest overbevisning som kunne seire, og vikingene ble satt ut av spill. Det var enkelt - mennene i Wessex brydde seg mer om sine hjem og sitt land enn inntrengerne noen gang kunne. De ville enten vinne eller miste alt.
Til slutt ble vikingenes beskyttende mur brutt. Sakserne gikk til angrep på inntrengerne. Kaos brøt ut i de norrøne rekkene da desperate menn vendte om og flyktet. Alfred ville ikke begå den samme feilen igjen, den som hadde kostet ham så mye, men ledet forfølgelsen av de flyktende mennene helt til slettene var farget røde av vikingblod. Guthrum klarte å komme seg til Chippenham og forsøkte straks å beleire byen, men Alfreds besluttsomhet lot seg ikke knekke. Han satte styrkene sine på utsiden og ventet på den uunngåelige overgivelsen.
Etter 14 dager ga Guthrum etter. Han tryglet Alfred om en sjanse til å slippe unna med livet i behold. Han ville gi kongen alt - så mange fanger han ville - han ville bare komme seg ut. Ingen vikingleder i historien hadde tilbudt en angelsaksisk konge så ensidige vilkår. Noen ville ha utnyttet dette tegnet på desperasjon, men Alfred var ikke brutal, selv om han var en kriger. Han ga Guthrum nåde på én betingelse - Guthrum skulle la seg døpe som kristen, og Alfred skulle være gudfaren hans. Guthrum gikk med på det - han ville gjøre hva som helst for å slippe unna kongeriket Wessex og dets fordømte konge. Avtalen ble inngått, og vikinghøvdingen holdt for en gangs skyld ord. De to skilte lag, og Alfred vendte tilbake til sin hovedstad Winchester, hvor han endelig kunne begynne å gjenoppbygge landet.

Alfred mot Vikings

Bare fire år gammel skal Alfred ha reist til Roma for å møte paven, som skal ha "salvet ham til konge". Dette er overraskende ettersom Alfred var den femte sønnen, og det kan bety at han ble konfirmert eller gjort til konsul, ettersom man trodde at han ville gå inn i kirken.

En mektig venn

Bilder: Adobe Stock

WALES

Angelsaksiske
kongedømmer

■ celt
■ Angelsaksere

Øst
Anglia

JUTES

essex

SUSSEX

KENT

Alfreds mor viste barna sine en vakker bok med saksisk poesi og sa at den som først kunne lære den utenat, skulle få beholde den. Alfred ble fascinert, men kunne ikke lese. Så han tok den med til lærerne sine og klarte å lære den utenat, og fikk boken som belønning.

Lærer raskt

over
I beretninger sammenlignes Alfreds krigsgalskap med et "villsvin".

En angelsaksisk kriger

Skjoldet Skjoldet var en viktig del av alle angelsaksiske krigeres utstyr, ettersom den primære kamptaktikken var forsvarsmuren. Ikke bare beskyttet skjoldet mot fiendens spyd, men det kunne også brukes til å presse seg frem og bryte fiendens linje. Den første skjoldmuren som ble brutt gjennom, ville tape, så det var viktig å ha holdbare og sterke skjold.

Spyd Kanskje det vanligste angelsaksiske våpenet. Spydet ble brukt i forsvarsmurer, det kunne kastes eller brukes til å støte med. Spydspissens størrelse og materiale kunne variere sterkt, og det samme kunne lengden - fra 150 til 270 centimeter.

Hjelm Mangelen på bevis for angelsaksiske hjelmer har fått mange til å tro at de vanligvis ikke ble brukt, eller at de var laget av forgjengelige materialer som lær. Den tidligste angelsaksiske hjelmen som er funnet, ble funnet i Sutton Hoo og er datert til 500-tallet.

Sverd Sverd var verdifulle gjenstander, de signaliserte status, og det var ikke hvem som helst som hadde dem. I stedet for å smelte jernmalm ble sverdbladene laget av flere jernstykker eller sveiset sammen. Sverdene ble også ofte dekorert med inskripsjoner, og på et eksempel fra 500-tallet står det "Sigimer har laget dette sverdet".

Jakten på levningene av en konge

Selv om vi ikke kjenner de nøyaktige omstendighetene rundt Alfreds død, er det kjent at han led av en livslang sykdom som kan ha vært Crohns sykdom. Etter sin død ble Alfred først gravlagt i Old Minster i Winchester i 899, men fire år senere ble liket hans flyttet til New Minster. Legenden sier at dette skyldtes at kroppen hans vandret rundt i kirken, men det er mer sannsynlig at New Minster var det opprinnelige tiltenkte hvilestedet. Han fikk imidlertid ikke hvile lenge, for i 1110 ble Alfreds legeme flyttet til Hyde Abbey. I 1539, under Henrik VIII, ble kirken revet, men gravene forble intakte.
Stedet forble stort sett urørt helt til det ble kjøpt opp for å bygge et fengsel i 1788. Fangene oppdaget sannsynligvis kistene da de ryddet tomten for steinsprut, og de tok straks med seg alt som var av verdi. Eventuelle beinrester som ble funnet, ble også kastet rundt på måfå. Fengselet ble revet mellom 1846 og 1850, og ved en utgravning i 1999 fant man ikke bare fundamentene til klosteret, men også noen beinrester. Dessverre viste det seg at disse levningene tilhørte en eldre kvinne, og resten av gjenstandene ble plassert i et lagerrom på et museum i Winchester. I 2014 ble det imidlertid kunngjort at et fragment av et bekkenbein fra funnet hadde tilhørt en mann i alderen 26-45 år, som døde mellom 895 og 1017. Selv om det ennå ikke er bevist, gjør denne alderen og dateringen det sannsynlig at skjelettdelen tilhører enten Alfred eller sønnen hans, Edward.

rett
Alfred beordret deretter at det skulle bygges en liten flåte av langskip.
under
Vikingene hadde siktet seg inn på Wessex, som hadde holdt ut lenger enn andre land.

Denne legenden er en av de mest kjente. Da Alfred var på flukt fra vikingene, søkte han tilflukt hos en gammel bondekone. Hun fikk medlidenhet med Alfred, som ikke visste at han var konge. Hun ba ham passe på noen kaker hun hadde satt over bålet, men den bekymrede Alfred kom i skade for å brenne dem. Kvinnen kom tilbake og kjeftet sint på ham.

Brente kaker

"Ingen vikingleder i historien hadde tilbudt en angelsaksisk konge så ensidige vilkår."

over
Alfred lærte faktisk ikke å lese før han var minst 12 år gammel.
Riktig
Guthrums og Alfreds territorier ble beskrevet i fredsavtalen.

Bilder: Alamy, Corbis, Look & Learn, Ian Hinley, Mary Evans

Danelagen

Hva skjedde da vikingene slo seg ned i England?

Ntter at Guthrums hær ble nedkjempet Guthrums hær ble beseiret av Alfred, ble det dannet en frontlinje som gikk omtrent fra Wessex og den vestlige halvdelen av Mercia (Midlands i England), med angelsakserne sørvest for den og vikingene i nordøst. Dette gjenspeilte i stor grad status quo, der vikingenes erobrede områder som East Anglia, store deler av Mercia og Northumbria forble på norrøne hender. En urolig våpenhvile fulgte, som ble truet og noen ganger brutt. Mange nybyggere emigrerte fra Skandinavia, og de var mer interessert i å bygge et bærekraftig liv i England enn å leve et liv som røvere.
Det betyr ikke at frontlinjen mellom de to sonene lå fast, og en viktig endring skjedde i 886 da Alfred erobret Lundenwic (London), som tidligere hadde ligget på vikingenes territorium i Mercia. Byen ble stadig viktigere, selv om det skulle gå flere århundrer før den overtok Winchesters plass når det gjaldt politisk tyngde i Sør-England. Dette skjedde etter vikingtoktene året før, som hadde gitt Alfred muligheten til å erobre byen med god grunn. Vikingene og Alfred ble deretter enige om en traktat som etablerte frontlinjen langs Watling Street, den gamle romerske veien, og elvene Themsen, Lea og Ouse.
I en periode levde det angelsaksiske England i den sørvestlige delen av regionen i fredelig sameksistens med vikingenes områder i nordøst. Det forekom sporadiske vikingtokt mot England, men disse kom hovedsakelig fra nye vikinger fra kontinentet eller Irland, og ikke fra vikingokkuperte områder i England. Det fantes regler som regulerte forholdet mellom de to engelske områdene som nå eksisterte, men de handlet i stor grad om to likeverdige parter, ikke om at den ene parten skulle dominere.
Guthrum, som var blitt døpt som en del av fredsavtalen med Alfred, inntok en helt annen holdning enn den skrytende stereotypiske vikingkrigeren han tidligere hadde fremstått som. Han brukte "kristennavnet" Æthelstan, og i resten av sin tid som hersker over vikingtidens Mercia og East Anglia (Northumbria ble styrt av andre på denne tiden) fortsatte han å bruke dette navnet på myntene han ga ut. Kristen dåp ble stadig vanligere i vikingenes verden, etter hvert som de hedenske krigsherrene fikk øynene opp for de politiske fordelene kristendommen ga. De vikingstyrte områdene fikk senere det generiske navnet Danelagen (selv om dette navnet ikke ble tatt i bruk før tidlig på 1000-tallet, mer enn hundre år etter at den første permanente vikingbosetningen ble bygget i England). Som navnet antyder, var det dansk lov og skikk som gjaldt i denne delen av England, i motsetning til skikkene i de angelsaksiske områdene. Men over tid kom de to systemene til å påvirke hverandre.
Selv om den opprinnelige vikingbosettingen i England utvilsomt var blodig og voldelig, stabiliserte situasjonen seg betraktelig da vikingene begynte å assimilere seg med de opprinnelige innbyggerne. Vikinglederne tok kanskje på seg rollen som lokale herskere, men de var fortsatt avhengige av den eksisterende befolkningens samarbeid for å ta vare på landet og generere skatter (som ofte ble betalt i form av naturalier snarere enn penger).
Så selv om vi på grunn av mangelen på detaljerte kilder ikke kan være sikre på at enkelte brutale krigsherrer ikke utnyttet lokalbefolkningen på det groveste, er det langt mer sannsynlig at de to befolkningsgruppene i Danelagen levde rutinemessig (og stort sett fredelig) side om side.
Vikinginvasjonene spilte en uventet rolle i utviklingen av det forente landet som en dag skulle bli kalt England. Etter Alfreds død ble stafettpinnen plukket opp av to bemerkelsesverdige skikkelser: sønnen Edward (noen ganger kalt "den eldre"), og datteren Æthelflaed, som giftet seg med jarlen av Mercia. De flyttet begge grensene for det angelsaksiske territoriet ved gradvis å overta bosetninger i Danelagen.
Etter en knusende seier i 910 ved Tettenhall (nær Wedesfield - "Woden's Field") nær Wolverhampton - der Edvard og Æthelflaed sammen ledet en kombinert hær fra Wessex og Mercia som desimerte vikingenes motstandere - krøp frontlinjen fremover etter hvert som tidligere vikingboplasser som Leicester og Derby falt i hendene på de triumferende motstanderne. Dynamikken begynte å endre seg.
Men selv om Danelagen gradvis kom tilbake på angelsaksiske hender, var herskerne i Wessex (som snart skulle bli den dominerende makten i England) kloke nok til å la nybyggerne i vikingområdene beholde sine egne skikker og lover. Resultatet var at det utviklet seg en egen identitet (selv om områdene politisk sett ble en del av det angelsaksiske England).
En rekke store byer vokste frem etter hvert som bylivet begynte å utvikle seg. De største - Leicester, Derby, Nottingham, Lincoln og Stamford - ble kjent som "Five Boroughs", og det er påfallende at alle unntatt den siste fortsatt er den største byen i sine respektive grevskap. De ble alle bygget rundt et festningsverk og hadde sin egen jarl (det skandinaviske ordet jarl har samme opprinnelse som det engelske ordet "earl"). De ble viktige handelssentre etter hvert som vikingene skiftet fokus fra voldelig plyndring til ærlig handel.
Disse nybyggerne satte sitt preg, ikke minst på det engelske språket og den engelske landsbygda. En rekke ord i moderne engelsk har skandinaviske røtter: "anger", "husband", "sister" og "egg" er bare noen få eksempler på hvor dypt sammenvevd gammelnorsk er i engelsk. Stedsendelser med -thorpe (Scunthorpe, Cleethorpes) eller -by (Derby, Whitby, Grimsby) er et tydelig tegn på at stedet var en vikingbosetning i denne perioden. Vikinginnflytelsen lever altså videre i moderne tid, selv om den nå ofte er glemt.
Snarere enn å mislike den angelsaksiske maktovertakelsen under Edvard den eldre og hans etterfølgere, ser vikingene i Danelagen ut til å ha akseptert den, i hvert fall i området sør for York. Et avgjørende øyeblikk kom i 937, da en stor hær rykket inn i det angelsaksiske området fra nord. Hæren besto av kombinerte styrker fra Skottland, Strathclyde (den gang et britisk territorium i det som i dag er Nordvest-England og Sørvest-Skottland) og en vikingstyrke som hadde seilt over fra Irland. Den engelske kong Æthelstan (ikke å forveksle med kong Guthrum, som hadde tatt samme navn noen tiår tidligere) vant en avgjørende seier over denne koalisjonen ved Brunanburh, et sted i Nord-England. Ved hans side sto ikke bare menn fra Wessex og Mercia, men også vikingetterkommere fra Danelagen. De hadde sett stabiliteten som var oppnådd under angelsaksisk styre, og innså, kanskje til sin egen overraskelse, at de foretrakk den fremfor vikingenes gamle, ustabile verden, som var det alliansen de kjempet mot, sto for.
Men én del av det vikingstyrte området i England gjorde hardnakket motstand mot det angelsaksiske styret lenge etter at andre parter i Danelagen hadde akseptert det. Dette var regionen Northumbria, med sentrum i York (vikingenes Jórvík). Dette området hadde sterke forbindelser til vikingenes Dublin, og ved en rekke anledninger kom potensielle konger over Irskesjøen i et av og til (av og til ikke) vellykket forsøk på å bli herskere over begge.
Northumbria hadde til en viss grad alltid vært atskilt fra resten av det angelsaksiske England, en situasjon som trolig ble forsterket av den geografiske avstanden. Det er svært sannsynlig at folket i Northumbria på denne tiden var like ukomfortable med å bli styrt av konger fra Wessex langt sør som de var med vikingstyret.
Northumbria besto av to undergrupper: Deira i sør, sentrert rundt York, og lenger nord rundt Bamburgh, Bernicia. Deira var sentrum for vikingenes territorium i nord, mens Bernicia ofte forble et selvstendig angelsaksisk territorium med et herskerdynasti hvis leder nesten alltid het Uhtred (som i moderne tid er blitt berømt gjennom Bernard Cornwells historiske romaner om emnet). Jórvík ble et travelt sentrum i vikingenes nordvikingenes nordlige deler. Moderne utgravninger har avdekket mange vikingtidsgjenstander her, særlig i Coppergate-området. De avslører at dette var et overfylt og uhygienisk område å bo i, men de lokale handelsmennene ble tilsynelatende kompensert av inntektene de kunne tjene på det. Det finnes for eksempel mange spor etter produksjon av kammer, som var en viktig industri på den tiden. Til tross for de beskjedne husene arkeologene har funnet, ble Jórvík noe av et maktsentrum.
Jórvíks rikdom gjorde den til et attraktivt reisemål for angelsaksiske konger i Sør-England, og byen skiftet hender flere ganger i løpet av første halvdel av 900-tallet. Flere ganger lyktes de i å erobre byen (for eksempel under Æthelstan), men så mistet de den igjen i den usikre perioden som ofte fulgte etter en angelsaksisk konges død og den nesten uunngåelige arvefølgekrisen som oppstod.
Til slutt, da en vikinghøvding ved navn Erik falt fra i 954, var det slutt på vikingriket i Northumbria. Dette så ut som oppløsningen av et uavhengig vikingterritorium i nord, men vikingene var langt fra beseiret. Flere tiår senere skulle de komme tilbake til England i nye og enda mer skremmende skikkelser.

til venstre
En 1900-tallsskildring av vikingflåten som invaderte England i forkant av slaget ved Brunanburh i 937.
til høyre
En vikingmynter i arbeid på Jorvik Centre i York.

Bilder: Adobe Stock; Getty Images (hoved); Kilde: Wikipedia Commons / CambridgeBayWeather CC BY 2.5 (myntmaker)

Erik Blodyx

Var han den siste vikingkongen av York?

Den siste vikingkongen av York het Erik. Senere sagaer antyder at det var en mann som var kjent som en voldsom vikingkriger med det stemningsfulle navnet Erik Blodyx. Erik Blodyx hadde vært involvert i en bitter kamp med sin halvbror Hákon om herredømmet over Norge - en kamp han til slutt tapte. Erik Blodyx flyktet fra landet og levde sitt liv som eventyrer. Den siste vikingkongen av York het med stor sannsynlighet Erik, men moderne historikere er ikke overbevist om at dette nødvendigvis er den samme mannen som Erik Blodyx - Erik er tross alt et svært vanlig norrønt navn. Andre beretninger forteller at Erik Blodyx levde sitt liv på tokt i Spania, og antyder at han døde der. Den Erik som ble konge av York, enten han var Blodyx eller ikke, ser ut til å ha kommet til makten med den daværende erkebiskopen av York, den angelsaksiske Wulfstan, som aktiv medhjelper. Hans grep om makten var imidlertid svakt, og han ble fordrevet fra byen i 954. Kort tid etter ble han drept i det som ser ut til å ha vært et bakholdsangrep ved Stainmore, et pass i Pennines, den "steinete heden" på grensen mellom Yorkshire, Durham og Cumbria.

over
En kunstnerisk fremstilling av en vikingbegravelse.

igjen
Delingen av England i det angelsaksiske Wessex og det danskkontrollerte Danelagen.
til høyre
En rekonstruksjon av et vikingskip-bosetning i Skandinavia.

"De flyttet grensene for det angelsaksiske territoriet ved gradvis å overta bosetninger i Danelagen."

over
Alfred den stores etterkommere forvaltet arven etter ham.

Bilder: Adobe Stock; Getty Images; Shutterstock

retur

Sven Tveskägg og erobringen av det angelsaksiske England.

A llerte på 900-tallet så det ut til at vikingtrusselen mot England var forsvunnet for godt. Etter angelsaksernes gradvise gjenerobring av alle de tidligere vikingkontrollerte områdene i landet, så det ut til at kampen om England endelig var over. Kong Edgar den fredeliges regjeringstid fra 959 og fremover virket for mange som en gullalder, fordi vikingene ikke utgjorde noen alvorlig trussel. Edgar sendte jevnlig flåten sin rundt Britannias kyster som et tydelig tegn på at riket hans ikke lenger kunne angripes uten alvorlige konsekvenser. Vikingene tok budskapet til etterretning.
Men alt dette var en drøm som døde med Edgar. Få år etter hans død vendte vikingene tilbake, drevet frem av arvefølgekriser og den underliggende uenigheten i det angelsaksiske England. Angrepene økte gradvis i intensitet frem til 911, da en stor armada av vikingskip gikk til angrep i sørøst. De møtte til slutt en sterk angelsaksisk hær ved Maldon i Essex, der de vant en berømt seier.
I denne perioden var det særlig to menn som skilte seg ut. Den ene var nordmannen Harald Tryggvason, den andre var dansken Sven Tveskägg. Til å begynne med samarbeidet de med hverandre, men etter hvert ble de bitre rivaler, noe som førte til kamper om hvem som skulle være konge av Norge, en posisjon som de danske monarkene lenge hadde gjort krav på, med varierende hell.
Kongen av England i disse urolige tidene var den beryktede Æthelred 2., kjent som "den egenrådige". Hans strategi var å bestikke plyndrerne ved å betale det beryktede "Danegeld", en form for betaling for beskyttelse. Det var et tvilsomt trekk. Det eneste betalingen gjorde, var å oppmuntre vikingene til å komme tilbake senere for en enda større betaling i det som ble en ond sirkel av stadig voksende pengesummer, som ble overlevert igjen og igjen. Men selv om det skadet den engelske økonomien i det lange løp, var det en praksis som ga noen fordeler.
Det mest positive eksemplet var da Harald Tryggvason ble overtalt til å bli kristen (og en svært entusiastisk, om enn ganske voldelig kristen) og vendte tilbake til Norge for å forsøke å ta tronen, noe han gjorde. Dette hadde den gode bieffekten at det også oppmuntret Sven Tveskägg til å forlate England, ettersom han var i strid med Harald om Norge.
Til slutt gikk Sven seirende ut av slaget og knuste Harald og flåten hans i slaget ved Svolder utenfor kysten av Norge i 999 eller 1000 (sagaene og krønikene oppgir ulike datoer for slaget).
Sven var sønn av Harald Blåtann, den første kristne kongen av Danmark. Sven var, i likhet med Harald Tryggvason, svært ambisiøs, og han tok opp kampen mot og avsatte sin egen far. Han forbindes med en gruppe halvsagnomsuste krigere kalt jomsvikingene, som etter sigende plyndret vidt og bredt, særlig i Østersjøen. Etter å ha blitt konge av både Danmark og Norge ønsket han å legge England til sitt voksende imperium. Han hadde enorme ressurser til rådighet for å lykkes, og det fantes en rekke sterke og svært erfarne krigere som var klare til å kjempe for ham, særlig hvis prisen var riktig.
Hendelsene i England i 1002 ga ham den perfekte unnskyldningen. I november samme år gikk den angelsaksiske kongen Æthelred til angrep på de danske innbyggerne i England, eller i hvert fall noen av dem, i det som skulle bli kjent som "danemordet". Han følte, kanskje med god grunn, at noen av de skandinaviske nybyggerne utgjorde en slags femtekolonne i kongeriket hans. Det var et koordinert angrep som i det lange løp bare legitimerte enda flere voldelige vikingangrep på det splittede landet, selv om det fikk bukt med noen av danskene i England (men sannsynligvis ikke i Danelagen, der det rett og slett var for mange av dansk opprinnelse til at de kunne utslettes).
Det var Sven som ledet dem. Kanskje, antyder krønikeskriverne, fordi hans søster Gunhild var et av ofrene for massakren. Blant de døde var også hennes mann, Svens svoger Pallig. Pallig skal ha hjulpet vikinghøvdingene i stor grad, samtidig som han tok imot generøse gaver fra Æthelred og lot som om han var på hans side.
Det er funnet sterke bevis for massakren, blant annet de parterte levningene av menn av skandinavisk opprinnelse, som ble drept på denne tiden i den utbrente kirken St Frideswide i Oxford. Ofrene var fra den rette perioden og ble funnet under en arkeologisk utgravning der.
I et kongelig charter om å gjenreise kirken etter at den var blitt gjenoppbygd, sto det at dette var en følge av Æthelreds tiltak for å "skille klinten fra hveten" - en illevarslende formulering som viser hvor mye hat de danske nybyggerne hadde fremprovosert i enkelte deler av England.
Et annet oppsiktsvekkende funn ble gjort i 2009 i nærheten av Weymouth i Dorset, der veiarbeidere som bygde en ny vei, fant levningene av 50 menn av skandinavisk opprinnelse som var blitt henrettet rundt slutten av 900-tallet. Alle var blitt halshugget, noen av dem med hendene bundet på ryggen, og deretter kastet i et ubrukt steinbrudd uten videre seremoni. Antallet funn tyder på at det dreide seg om mannskapet på et vikingskip som hadde blitt tatt til fange eller gått på grunn, men det er en mulighet for at de også kan ha vært ofre for massakren, ettersom levningene deres er fra samme periode.
Hvert år vendte den voksende vikinghæren tilbake. Selv om mange av soldatene var danske, er det også kjent at nordmenn og svensker deltok. Prisen som krevdes for å bestikke dem, ble stadig høyere, og England ble svakere og svakere, og klarte å yte mindre og mindre motstand, helt til Sven til slutt kunne se at det endelige målet, den engelske kronen, var innen rekkevidde.
Det finnes tegn på at England kom under økende press. Myntverkene ble flyttet fra byene til gamle festninger, som Cadbury i Somerset og Cissbury Ring i West Sussex, steder som lenge hadde vært forlatt, men som nå raskt ble befestet i et forsøk på å øke beskyttelsen mot angriperne. Kong Æthelred ble stadig mer ute av stand til å slå tilbake mot inntrengerne, som klarte å utmanøvrere ham hver eneste gang.
Dette var en voldsom og desperat tid for det engelske folket. En hendelse av stor betydning var tilfangetakelsen av Ælfheah (også kjent som Alphege) i 1011, erkebiskopen av Canterbury, som ble tatt av vikingene da byen og kirken hans ble inntatt og plyndret. I de neste syv månedene ble han fengslet og ført til Greenwich, der han ble holdt fanget til han ble løslatt mot løsepenger. Da han viste seg å være gjenstridig, ble han stilt for en beruset vikingpøbel som hakket ham til døde, en hendelse som senere inspirerte hans etterfølger Thomas Becket da han selv måtte lide martyrdøden.
Disse sjokkerende hendelsene viste hvor maktesløse Æthelred og hans folk var. Da Sven Tveskägg angrep England på nytt i 1013, var det tydelig at slutten var nær. Han rykket frem over England i noe som lignet en prosesjon. Bare London gjorde hardnakket motstand, men byen ble stadig mer isolert.
Æthelred innså at hans tid var ute, forlot tronen og flyktet til Normandie i ydmykelse. Dette ga Sven en mulighet til å bli konge av England, men så grep skjebnen inn. Sven døde før han offisielt kunne krones. Det var ikke noe varsel om dårlig helse, og noen mente derfor at det lå en guddommelig inngripen bak hans død. Det oppsto en historie om at kong Edmunds gjenferd, som var blitt drept av vikinger mer enn hundre år tidligere, hadde vist seg for Sven og stukket et spyd gjennom ham. Sven hadde angivelig begått grusomheter mot det store klosteret som var bygget som en hyllest til Edmund i East Anglia, og dette var en form for overnaturlig hevn.
Lykken snudde nesten umiddelbart. Æthelred vendte tilbake fra sitt eksil i Normandie for å gjenerobre tronen. Hæren hans angrep hæren til Svens sønn, etterfølgeren, den uerfarne Knut, og knuste den fullstendig. Knut ble tvunget til å flykte for livet og vendte tilbake til Danmark. Han forlot Æthelred for å feire en fantastisk seier, men ikke før den danske prinsen hadde etterlatt seg en gruppe uheldige fanger som han beordret lemlestet.
Den gjeninnsatte kongen fikk imidlertid ikke nyte den uventede triumfen lenge; han var gammel og døde snart. Deretter brøt det ut en voldsom krig mellom sønnen hans, Edmund Ironside, og Knut, som kom tilbake med en stor hær kort tid etter at han hadde flyktet fra England. I slutten av 1016 triumferte Knut, og Edmund var død. England var nå helt og holdent i hendene på en vikinghersker, en som skulle bli husket som en av de store kongene.

"Sven forbindes med
en gruppe halvsagnomsuste krigere, jomsvikingene, som plyndret
og vidt omkring."

Bilde: Wiki

på bildet over
Frideswide-kirken i Oxford, åstedet for en vikingmassakre.

over
Cissbury Ring, stedet for en gammel festning som ble gjenbrukt i vikingtiden.
til høyre
Sven Tveskägg, vikingen som erobret England, i et manuskript fra 1200-tallet.

nedenfor
Edmund Ironside og Knut den store møtes for å diskutere en fredsavtale på øya Alney i elven Severn.

Bilde: Getty Images

Norden

keiser

For tusen år siden ble en ung vikingkriger konge av England. På den tiden var det ingen som kunne forestille seg hvor bemerkelsesverdig hans styre skulle bli.

H an er kanskje mest kjent for sitt forgjeves forsøk på å snu tidevannet på stranden, men Knut levde et utrolig liv. I tillegg til å være en sterk og pålitelig forsvarer av kirken, var han også en arketypisk vikingpløyer. Sammen med kona Emma dannet han et dynamisk parforhold, men han ble også beskyldt for å ha myrdet svogeren Ulf. I tillegg til å regjere England og Danmark var han også en kort periode konge av Norge. Hans styre over det som er blitt kjent som Nordsjøriket, var noe unikt som skilte Knut ut.
Knut hadde sine røtter i Danmark. Hans oldefar, Gorm den gamle, var grunnleggeren av Jellingdynastiet på Jylland. Gorm var en fremragende hedensk kriger, men sønnen hans, Harald Blåtann, ble en entusiastisk kristen hersker. Harald havnet i en bitter borgerkrig med sønnen, den velkjente Sven Tveskæg, en konflikt som endte med at han flyktet fra landet og døde kort tid etter i eksil. Sven tok over og fikk rykte på seg for å være en hensynsløs og brutal vikingplyndrer, som ofte angrep blant annet Storbritannia og Irland.
Knut, sønn av Sven Tveskägg, ble sannsynligvis født rundt 995, men ingen vet det med sikkerhet. Krønikene fra den tiden nevner ikke de første 18 årene av Knuts liv, og det er først i 1013 at han blir nevnt i Angelsaksisk krønike. Samme år fulgte han med Sven på det som skulle bli det endelige felttoget for å erobre England. Etter flere tiår med plyndringstokt, som stadig økte i omfang og ofte endte med betaling av det som senere skulle bli kjent som "Danelagen", innså Sven at England var i trøbbel, og som et sultent rovdyr gikk han til det endelige angrepet.
Han fikk støtte fra Danelagen (området rundt East Midlands i dagens England), og snart overga også Northumbria seg til ham. Forsvaret mot styrkene hans brøt snart sammen da han rykket inn i Sør-England. Den engelske kongen, Æthelred II ("den egensindige"), flyktet snart fra landet sammen med sin kone Emma og barna Edward og Alfred. England så ut til å ha falt. Kong Æthelred skulle senere bli fremstilt som noe av en klassisk skurk, like inkompetent som han var feig. Det var en svært hard dom med tanke på de enorme utfordringene han hadde stått overfor, men hans regjeringstid hadde utvilsomt endt i en spektakulær fiasko.
Men så, som ved et guddommelig mirakel, døde Sven før han rakk å bli kronet til konge. Knut var ikke sammen med ham på dette tidspunktet, ettersom han hadde oppholdt seg i Danelagen mens Sven hadde reist inn i Sør-England. Kort tid etter ble Knut hardt rammet av et overraskelsesangrep fra engelske styrker på leiren hans. Æthelred vendte tilbake fra landflyktighet, og Knut flyktet til Danmark med nød og neppe. Før han dro, hadde han etterlatt seg en gruppe fanger uten ører og neser. Dette var vikingen Knutts verk.
Englands pusterom ble imidlertid kortvarig. I 1015 var Knut tilbake med 200 skip og seilte gjennom "Fromes-åpningen" inn i Dorset. Dette var starten på en brutal krig om kontrollen over England, mellom Knut og Edmund Jernside, sønn av den nå døende kong Æthelred og hans første kone. Begge var svært unge krigere i begynnelsen av 20-årene, og kampene som fulgte, med flere dueller ved Penselwood, Sherston og Otford, var blodige og voldsomme. Knut beleiret også London, et brutalt slag som pågikk i mer enn ett år.
Det siste avgjørende slaget fant sted ved Ashingdon (eller Assandun) i Essex i oktober 1016. Det endte med en knusende seier for Knut. Edmund overlevde slaget og inngikk en avtale som ga ham Wessex, mens Knut fikk resten av England. Avtalen varte ikke lenge, for den 30. november 1016 døde Edmund beleilig nok, og Knut ble ubestridt konge av hele England.
På den tiden var det sannsynlig at det engelske folket skalv ved tanken på dette. Med tanke på vikingenes hensynsløse angrep på landet var det en reell fare for at den nye kongen ville melke England for alt det var verdt, og det var ingen tidlige tegn på det motsatte. I løpet av et år hadde Knut uten videre fjernet dem han mente konspirerte mot ham, deriblant Eadric Streona, jarl av Mercia, hvis forræderi mot det gamle regimet hadde blitt et eksempel på dobbeltspill og upålitelighet.
i 1018 mottok han den hittil høyeste betalingen av Donau-gjeld: 10 500 pund fra London og 72 000 pund fra resten av England. Enorme beløp på den tiden. Men det lå noe bak betalingen: Knuts hensikt var å bruke pengene til å betale vikingplyndrere som han ikke lenger trengte, nå som han hadde vunnet krigen. Det ville gi ham frihet til å herske som han ville.
Det første tegnet på at den unge mannen var noe mer enn en vanlig vikingplyndrer, dukket opp omtrent på samme tid. På et parlamentsmøte i Oxford adopterte Knut lovene til den avdøde kong Edgar, som ble sett på som en av de største engelske monarkene. Edgars regjeringstid ble oppfattet som en gullalder, en tid med fred og velstand. Dette var et listig trekk av Knut.
Det kom etter et annet bemerkelsesverdig trekk da han giftet seg med Emma, enken etter kong Æthelred. Emma hadde to barn fra sitt første ekteskap: Edvard (senere kong Edvard Bekjenneren) og Alfred. Knut hadde også to barn fra et tidligere forhold med Ælfgifu av Northampton, Sven og Harald (senere Harald Harfot, konge av England). Kort tid etter at Emma giftet seg med Knut, fødte hun enda en sønn, Hardeknut.
Da Knuts barnløse storebror Harald døde kort tid etter, lå Danmark åpent, og Knut innsatte seg raskt som konge der uten særlig motstand. Omtrent samtidig styrket han sitt grep om England ved å utnevne sterke støttespillere til landets høyeste embeter. Den mest fremtredende av dem var jarl Godwin, som Knut utnevnte til sin representant i det viktige kongeriket Wessex. Godwin skulle gifte seg med søsteren til Knuts svoger. De skulle få en rekke barn, deriblant Harald, som senere skulle bli konge av England og etter sigende dø etter å ha fått en pil i øyet i slaget ved Hastings i 1066.
Også Norge hadde en gang vært en del av Sven Tveskäggs rike. Men det tok ikke lang tid før et opprør førte til at det danske styret ble styrtet. Opprøret gikk i favør av den nåværende kongen av Norge, Olav Haraldsson. Olav allierte seg med kongen av Sverige, og sammen samlet de en hær for å angripe Danmark. Knut samlet sin egen hær for å møte trusselen. De to styrkene tørnet sammen i Sør-Sverige i slaget ved Helgeå. Det ble ingen avgjørende konfrontasjon, men Knut klarte å holde fast på Danmark.
Kort tid etter at han nådeløst hadde drept svogeren Ulf i kirken i Roskilde, foretok Knut sitt livs kanskje største oppdrag da han reiste til Roma for å overvære kroningen av den tysk-romerske keiseren Konrad II. Å delta i denne seremonien var en stor ære for en mann som først og fremst var en vikinghøvding. Det gjorde stort inntrykk på mange både hjemme og ute i Europa.
Det kanskje viktigste elementet i Knuts styre var hans nære forhold til kirken. Han var en generøs beskytter av mange religiøse bygninger i både England og Danmark. Han utnevnte også allierte til viktige og innflytelsesrike posisjoner i kirken, som da Æthelnoth ble erkebiskop av Canterbury i 1020. Dette bidro til å bygge opp hans innflytelse og voksende omdømme, noe som styrket hans posisjon ytterligere.
Men spørsmålet om Norge var en uavsluttet sak for Knut. Etter hjemkomsten fra det dramatiske slaget ved Helgeå hadde kong Olavs stilling i Norge blitt stadig mer utsatt. Landet var svært splittet, og en rekke regioner - særlig i det ville nord - var i stor grad uten styre og stell. Knut utnyttet Englands betydelige rikdom til å gi gaver til nødstedte adelsmenn i Norge. Da han ankom med en stor hær, kollapset Olavs posisjon raskt.
Olav ble tvunget til å flykte for livet, men han vendte snart tilbake etter et forgjeves forsøk på å gjenerobre landet. Ved sin side hadde han halvbroren Harald, som senere - som Harald Hårdråde skulle bli en av de mest berømte vikingene, og som skulle møte sin død i et katastrofalt slag ved Stamford Bridge i Yorkshire i 1066. Olav døde i slaget ved Stiklestad. Han var en trofast kristen hersker og ble kanonisert kort tid etter sin død. Olav skulle få langt større suksess i døden enn som kong Olav i levende live.
Knut hadde ikke suksess som konge av Norge. Han utnevnte sin første kone, Ælfgifu, til regent for landet sammen med sønnen Sven. Men en katastrofal hungersnød undergravde deres posisjon. Dette var en tid med store lidelser over store deler av kontinentet, ikke bare i Skandinavia. Styret skal ha vært svært hardt, og en rekke opprør førte til at Knuts styre brøt sammen. Olavs sønn Magnus ble snart konge i hans sted.
Norge var bare en midlertidig del av Knuts "imperium". Kanskje var det nettopp spredningen av Knuts territorier som gjorde dem vanskelige å styre. Mangfoldet av undersåtter, og det faktum at de tre kjernelandene - England, Danmark og Norge - var relativt nydannede, var en stor utfordring for ham. Det ville ha vært en vanskelig oppgave for hvem som helst, og det var ingenting som tydet på at de rundt ham, særlig sønnene som skulle styre territoriene hans etter hans død - og som i stor grad ble forventet å gjøre det i hans levetid - ikke ville være oppgaven voksen, selv om de fortsatt var unge.
Knut hadde helt klart keiserlige ambisjoner. Hans besøk i Roma gjorde stort inntrykk på ham. Han ble så imponert over den praktfulle keiserkronen som Konrad 2. hadde båret ved kroningen, at han fikk laget en kopi til seg selv. I brevene tilbake til England kort tid etter var det flere tydelige referanser til et imperium - for eksempel da Knut skrytende beskrev seg selv som "konge av England, Danmark, Norge [som han ennå ikke hadde erobret på den tiden] og en del av Sverige". Det er ingen tvil om at Knut hadde sett noe av den storheten og makten som fulgte med keisertittelen, og at han til en viss grad hadde begynt å forvandle seg selv til keiser.
Men paradoksalt nok ble Knut også kjent for sin ydmykhet. Hans store gavmildhet overfor den kristne kirken er allerede nevnt, men også oppførselen hans avtvang respekt. Under et besøk i Nord-England sent i sin regjeringstid gikk han barbeint i åtte kilometer for å besøke graven til den berømte Sankt Cuthbert i Durham. Datidens krønikeskrivere skrev om en mann som var mer munk enn konge. Selv om disse egenskapene kan ha vært overdrevet, slik det var vanlig blant datidens krønikeskrivere, viser det en mann som ønsket å gjøre et sterkt inntrykk med sine kristne handlinger.
Dette var en metode som var like mye forankret i de politiske fordelene den førte med seg, som i en dyp personlig overbevisning. Dette gjorde Knut til en "moderne" hersker, som kunne sitte i sentrum av europeisk politikk som en likeverdig part, i stedet for å bli sett på med mistenksomhet av andre herskere.
Dette ga ham store politiske fordeler, hvorav alliansen med Konrad 2. kanskje var den viktigste. Danmark og det tysk-romerske riket delte en grense - en grense som hadde vært porøs og problematisk - men alliansen skapte stabilitet, slik at Knut kunne konsentrere seg om sine uferdige saker i Norge. Konrads sønn giftet seg med Knuts datter Gunhilda, et tegn på hvor viktig Knut var i europeisk politikk.
I tillegg syntes Knut å beholde andre, mer vikinglignende egenskaper. Etter det vi vet, elsket han sagaene like høyt som tidligere, mer tradisjonelle skandinaviske herskere. Han opptrer selv i vikingsagaene, men for å gjenspeile tidens endringer var heltene i vikingsagaene nå som regel kristne i stedet for tilhengere av Odin og Tor. Dette var et sikkert tegn på at verden var i rask endring, selv om enkelte deler av Skandinavia skulle forbli hedenske lenge etter at Knuts regjeringstid var over. For eksempel var Uppsala lenge et sentrum for tilbedelse av de gamle gudene, og femti år etter Knuts død skrev den kristne forfatteren Adam av Bremen om de grusomme ritualene med dyre- og menneskeofringer som fortsatt ble praktisert der.
Knut levde et svært aktivt liv, og det ser ut til å ha satt sine spor. Mye tyder på at han led av en eller annen form for sykdom som tok knekken på ham, og den 12. november 1035 trakk han sitt siste sukk i Shaftesbury i Dorset. Dødsstedet er symbolsk interessant, ettersom det var der den engelske martyrkongen og helgenen Edvard ble gravlagt. Gjennom hele livet hadde Knut utvist stor respekt for den engelske kongefamilien han avløste. Som vi har sett, viste han sin takknemlighet for den avdøde, store Edgar ved å adoptere lovene hans. Han besøkte til og med Edmund Ironsides grav i Glastonbury Abbey, hvor han etterlot seg en vakker gave i form av en kappe prydet med påfuglfjær, et symbol på både det bysantinske rikets prakt og den kristne oppstandelsen.
Hans storsinn viste at han var en klok mann, en som kunne bygge broer til de folkeslagene han hadde erobret. Selv om han beskattet sitt folk hardt, så det ut til at de på sin side aksepterte hans rett til å herske over dem. I det minste brakte han dem fred og sikkerhet, en kjærkommen kontrast til de foregående fire tiårene. De betraktet ham generelt med respekt, snarere enn beundring. Men det var et kjærkomment pusterom fra traumene under Æthelred den uforberedtes regjeringstid.
Knut ble begravet i det store kongelige angelsaksiske mausoleet i Winchester. Her lå han side om side med andre engelske konger og helgener. På sin måte var det nok et tegn på at han var en konge som ønsket å assimilere seg med, snarere enn å diktere vilkårene for, sine engelske undersåtter. Ironisk nok fikk ikke Knuts levninger noen fred etter døden. På 1500-tallet ble hans og kona Emmas levninger pakket sammen i en blykiste og plassert høyt oppe i koret i katedralen i Winchester.
Da Winchester-katedralen ble erobret av parlamentariske styrker under den engelske borgerkrigen på 1600-tallet, brøt anti-monarkistiske soldater opp kistene og brukte lårbeina sine til å knuse det vakre blyglasset i vestvinduet. Etter at det engelske monarkiet ble gjeninnført i 1660, etter Samveldets fall, ble knoklene samlet inn og lagt tilbake i blykistene, men nå var de håpløst blandet sammen. Ingen visste lenger hvilke bein som tilhørte hvem. Et midlertidig laboratorium ble opprettet i katedralen i Winchester for å prøve å finne de rette knoklene til den rette kisten, slik at Knut og Emma igjen kunne hvile side om side.
Knuts store prestasjoner med å bygge opp et stort rike som omfattet både England og Skandinavia, kommer kanskje best til uttrykk i hvor raskt "imperiet" hans begynte å smuldre opp etter hans død. Uten hans enorme energi, visjon og handlekraft kunne ikke etterfølgerne hans holde det sammen. Harald Harfoot, hans sønn med Ælfgifu av Northampton, og Hardaknut, fra hans ekteskap med Emma, ble begge konger til slutt, men ingen av dem varte særlig lenge, og ingen av dem viste heller tegn på å ha blitt en spesielt fremragende konge om de bare hadde fått leve.
Harald ble enehersker over England etter Knuts død, men han døde selv kort tid etter. Hardaknut ble derfor konge, men heller ikke han overlevde særlig lenge, og døde etter å ha drukket for mye alkohol i et bryllup. Ingen av Knuts sønner overlevde, og i 1042 gikk tronen tilbake til angelsakserne da Edvard Bekjenneren ble konge. Han kunne føre sin slekt tilbake til Cerdic av Wessex, en hersker fra 500-tallet som hevdet å nedstamme fra både Bibelens Adam og den germanske/nordiske guden Woden/Oden. I noe utvannet form finnes det spor av denne slektslinjen igjen i dagens britiske kongefamilie, etter flere omveier opp gjennom århundrene.
Knut var den eneste kongen som noensinne har regjert både England og Danmark (hvis vi ser bort fra Hardaknuts korte regjeringstid). Han styrte begge deler med stødig hånd, utnyttet Englands enorme rikdom og sørget for noen av de viktigste ingrediensene for å bygge en sterk nasjonalstat i Danmark. Han brukte engelske geistlige til å bygge opp den unge kristne kirken i Danmarkog mer praktiske verktøy som å ansette engelske myntverk til å produsere danske mynter.
Selv om det ikke ville være feil å si at de praktiske resultatene av kong Knuts lederskap var mer dyptgripende i Danmark enn i England under hans lange regjeringstid, var hans regjeringstid likevel en fascinerende periode i engelsk og europeisk historie og en enestående prestasjon på alle måter.

Keiseren av Norden

ovenfor
En illustrasjon av Knut hentet fra Englands historie av Hume, Smollett og Jones.
over
De anglo-danske krigerne under Knut, i datidens tradisjonelle drakt.

"Det var en reell fare for at den nye kongen ville melke England for alt det var verdt."

nedenfor
Den nye domkirken i Roskilde står på stedet der Ulf Jarl døde.

ovenfor
En illustrasjon fra Britiske drakter gjennom 1800-tallet av Mrs Charles H Ashdown av Knut og hans andre kone, Emma.

Mordet i katedralen

Knuts innblanding i drapet på svogeren Ulf Jarl.

Selv om Knut viste seg å være en sterk og fremgangsrik konge, kom han flere ganger i konflikt med både tilhengere og familiemedlemmer i løpet av sin regjeringstid. Ulf jarl var gift med Knuts søster Estrid. I forkant av slaget ved Helgeå var det tegn på at Ulfs lojalitet var i ferd med å bryte sammen. Knuts unge sønn, Hardeknut, var i Danmark som landets nominelle hersker, og det ser ut til at Ulf forsøkte å kontrollere politikken der i mangel av en mektig konge på plass.
Ulf jarl ser imidlertid ut til å ha vært sammen med Knut da han deltok i det voldsomme slaget ved Helgeå. Etterpå vendte de sammen tilbake til Danmark og kongens hovedstad Roskilde. Det oppsto snart en krangel, ifølge noen beretninger om noe så trivielt som et parti sjakk. Det kan imidlertid ha vært noe mindre trivielt, som for eksempel et tillitsbrudd mellom de to, som førte til Knuts neste handling.
Knut Knut ble opprørt og sendte ut menn for å drepe Ulf jarl en gang for alle. De fant ham i Roskilde domkirke, selv om noen beretninger sier at Ulf Jarl befant seg i kongsgården. Domkirken var imidlertid ikke den imponerende bygningen som hadde vært gravsted for mange danske regenter siden 1400-tallet, men en mye mer beskjeden stavkirke av tre, med enkel utforming og størrelse. Mens noen av mennene nølte med å utføre ordren av respekt for det hellige stedet, hadde en av dem ingen slike skrupler og myrdet Ulf Jarl, i det som skulle være en fredelig forhandling.
Denne ukristelige handlingen må ha vakt oppsikt, og det faktum at Knut klarte å overleve denne hendelsen med sitt rykte relativt intakt, vitner om hans politiske dyktighet. Hans egen søster var imidlertid ikke villig til å la tvilen komme ham til gode, og sønnen Svend ble sendt i beskyttende eksil resten av Knuts liv. Knut betalte store summer til Estrid slik at hun kunne bygge et større hus i Roskilde, kanskje for å lette sin dårlige samvittighet.

Bilder: Mary Evans (Cnut illustration, Anglo-Danish warriors), Getty Images (British Costume During XIX Centuries), Kilde: Wikipedia Common / Mariusz Paździora CC BY-SA 3.0 (Roskilde)

ovenfor
Kobberstikk av Knut i kamp mot Edmund Ironside, utgitt i 1773.
til høyre
Kolorert kobberstikk av Knut som overbeviser sine hoffmenn om at han ikke kan demme opp for tidevannet.

"Knut hadde helt klart keiserlige ambisjoner. Besøket i Roma gjorde stort inntrykk på ham."

VEND TIDEVANNET

Knut blir ofte husket for den berømte hendelsen der han satt på stranden og befalte tidevannet å trekke seg tilbake uten å lykkes, men det finnes ingen samtidige beretninger om at hendelsen fant sted. Først hundre år senere dukket historien opp i skriftene til krønikeskriveren Henrik av Huntingdon. Men det var noe ved hans beretning som fengslet leserne, og det ser ut til at den har fortsatt å gjøre det helt frem til i dag.
Historien er omstridt, selv om flere steder har gjort krav på å være stedet der hendelsen fant sted. Southampton var et av stedene - der finnes det fortsatt en Canute Road - og Thorney Island er et annet. Bosham i West Sussex er også forbundet med legenden. Det sies også at det var her en av Knuts døtre ble begravet.
Ifølge historien satt Knut på sin trone i fjæra og talte til havet i en kommanderende tone. Han forlangte at tidevannet skulle trekke seg tilbake for hans overlegne jordiske makt. Det gjorde det selvfølgelig ikke, og Knut sa til sine hoffmenn "Kongenes makt er tom og unyttig, og det finnes ingen annen konge som er verdig dette navnet enn han som himmel, jord og hav er underlagt i henhold til evige lover."
Snarere enn å antyde en arrogant konge ble historien tolket som et eksempel på en hersker som innså at hans makt var begrenset i forhold til Guds allmakt. Ifølge denne tolkningen visste Knut nøyaktig hva som kom til å skje da han satte seg ned foran det stigende tidevannet og prøvde å demonstrere grensene for sin makt for en gruppe sladrende hoffmenn. Han ble så imponert av opplevelsen at det sies at han sluttet å bære kronen etterpå. Det er en god historie, selv om vi aldri får vite om hendelsen faktisk fant sted.

Den mest kjente hendelsen i Knuts regjeringstid.

Bilder: Alamy (kobberstikk), Topfoto (farget etsning)

VIKINGHERSKERE I ENGLAND

Slektskap blant vikingherskere i England.

Sven Tveskägg
f. 960-d. 1014

1013-1014

Ulf Jarl
f. ca. 993-d. 1027

Ælfgifu av Northumberland
f. 990-d.ca. 1040

Estrid Svendsdatter f. ca. 990-d.ca. 1057

Knut den store
f. ca. 995-d. 1035

1016-1035

Sven Knutsson
f. ca. 1016-d. 1035

Harald Harfot
f. 1016-d. 1040

1035-1040

Hardaknut
f. ca. 1018-d. 1042

1040-1042

høyre side
Forsiden (kronen) av en sølvpenning med kong Knut, datert til ca. 1017-1023.

"Knut var den eneste kongen som noensinne har regjert over både England og Danmark, og han nøt godt av Englands store rikdom."

Emma av Normandie
f. ca. 985-d. 1052

til høyre
Et glassmaleri med Knuts bilde fra Canterbury Cathedral.

Æthelred den egenrådige
f. ca. 966-d. 1016

978-1013 1014-1016

Gunhilda av Danmark
f. ca. 1020-d. 1038

Alfred
f. ca. 1005-d. 1036

Edvard Bekjenneren
f. 1003-d. 1066

1042-1066

Edmund Edmund Ironside
Ukjent-d. 1016

1016

Bilder: York Museums Trust, Kilde: Wikipedia Commons / Yorkshire Museum CC BY-SA 4.0 (penny), Getty Images (glassmalerier)

Dronningen

som styrte

konger

I femti år sto en kvinne i sentrum for makt og politikk i tre riker.

I femti år sto én kvinne i sentrum for makt og politikk i Nord-Europa, med innflytelse som strakte seg fra Normandie over kanalen til England - og videre over Nordsjøen til Danmark og Skandinavia. Som hustru til to konger og mor til to til var Emma, datter av Richard den fryktløse, hertug av Normandie, en nøkkelfigur i engelsk, normannisk og skandinavisk historie. Men Emma var ingen hjelpeløs brikke i det dynastiske maktspillet - hun var en av dets mektigste spillere. Hun skapte konger og styrtet dem, legitimerte herskere og eliminerte rivaler, og gjennom det hele viste hun en bemerkelsesverdig teft for propaganda og maktspill - uten sidestykke blant middelalderens dronninger. Ikke dårlig for en datter født utenfor ekteskap i det som fortsatt i hovedsak var et vikingrike.
I 1002, i nok et forsøk på å hindre vikingene i å søke tilflukt hos sine slektninger i normanniskedø, sendte engelskmennenea konge Æthelred med Emma - søster av Richard II, hertug av Normandiedør. Æthelred var 36 år gammel, Emma sannsynligvis i slutten av tenårene. Men for en hertugdatter var det et stort steg opp å gifte seg med en konge. Den unge Emma kom inn i et minefelt av motstridende interesser. Æthelred hadde vært gift før, og hans første kone, Ælfgifu, hadde gitt ham seks sønner og minst tre døtre. Som en del av ekteskapsforhandlingene ser Emmas bror ut til å ha krevd at barna hun og Æthelred hadde, skulle ha forrang fremfor Ælfgifus barn - en ordning som neppe ville ha falt i god jord hos de seks unge sønnene og deres slektninger på morsiden. Det ville heller ikke ha falt i god jord at Emma ved ankomsten til England fikk det anglosaksiske navnet Ælfgifu - et merkelig forsøk på å skrive moren ut av historien.
Æthelred var kanskje inkompetent i de fleste kongelige styresaker, men når det gjaldt å produsere arvinger, var han desto dyktigere: Med Emma fikk han ytterligere tre barn - to sønner, Edvard og Alfred, og en datter, Goda - selv om krønikeskriverne antyder at ekteskapet ikke var spesielt lykkelig. Det kan neppe ha vært lett for den svært kompetente Emma å være gift med en så mislykket monark. De hadde bare vært gift i noen få måneder da Emma ble vitne til hva ektemannen var i stand til. Den 13. november 1002 beordret Æthelred en massakre på alle daner som bodde i England. Et av ofrene for massakren var Gunhild - søster av den danskea danske kongen Sven Tveskæg. Det som tidligere hadde vært en lønnsom affære - å plyndre og herje i England - ble nå dypt personlig for den rasende danskea monark. I løpet av det neste tiåret iscenesatte Sven en rekke ødeleggende angrep på England, før han til slutt gikk i land i 1013 og erobret det demoraliserte kongeriket.
Æthelred flyktet. Til Normandie. Emma og sønnene deres hadde allerede søkt tilflukt på den andre siden av Kanalen, selv om Angelsaksisk krønike lakonisk bemerker at Emma reiste separat fra både mannen og barna. Men etter å ha erobret England - en bragd som sjelden får den oppmerksomheten den fortjener - døde Sven Tveskägg bare fem uker inn i sin regjeringstid, den 3. februar 1014. Den engelske adelen, som tidligere hadde forlatt Æthelred, inviterte ham nå tilbake - på betingelse av at han endret sin måte å regjere på og, mest avslørende av alt, styrte dem på en rettferdig måte. Sven Tveskäggs unge sønn Knut forsøkte å holde fast på kronen, men ble tvunget til å flykte. Æthelred kunne derfor - for første og eneste gang i sitt liv - vende tilbake til England i triumf. Men det tok ikke lang tid før han falt tilbake til det samme kaotiske og uberegnelige styret som tidligere hadde kastet kongedømmet ut i krise. Dette drev hans eldste sønn, Edmund, til åpent opprør. England var sønderrevet av indre stridigheter, og i september 1015 vendte Knut tilbake i spissen for en ny invasjonshær. Det var Edmund, som nå ble kalt Ironside, som ledet motstanden det neste halvannet året - mens Æthelred til slutt gjorde kongeriket sitt en tjeneste ved å dø 23. april 1016.

Dronningen som hersket over konger

Bilder; Getty Images; Adobe Stock; Kilde: Shutterstock;

Ovenfor
Etter at hennes første ektemann, den svake Æthelred, døde, giftet Emma seg med den berømte kong Knut, og hun fikk tilbake sin plass på Englands trone.

Med Edmund, sønnen til rivalen, i spissen for kampen og sine egne sønner igjen i eksil i Normandie, var Emma for øyeblikket tilskuer til begivenhetene som formet historien. Men etter harde kamper der verken Knut eller Edmund var i stand til å oppnå en avgjørende seier, inngikk de en fredsavtale. Kort tid etter døde imidlertid Edmund under uklare omstendigheter, og Emma befant seg snart tilbake i maktens sentrum. For hva var vel bedre for Knut å signalisere sin legitimitet som konge av England enn å gifte seg med kvinnen som inntil nylig hadde vært dronning av England?
Ifølge beretningen Emma senere hadde skrevet, sendte Knut sendebud til henne i Normandie for å overtale henne til å gå med på ekteskapet. Ifølge en normannisk krønikeskriver ble Emma imidlertid tatt til fange da Knut erobret London, og hadde ikke noe valg. Men uansett om hun ble gift med tvang eller av fri vilje, snudde Emma snart situasjonen til sin egen fordel: Hun ble dronning igjen. Og ikke bare det - med Knut ved sin side ble hun dronning av et ekte nordsjøimperium, som omfattet England, Danmark og Norge.
Hennes sønner med Æthelred, Edvard og Alfred, ble overlatt til onkelen i Normandie - som tronpretendenter var de neppe velkomne ved Knuts hoff. Men det samme problemet som med ekteskapet med Æthelred gjentok seg: Knut hadde allerede en kone - som til forveksling også het Ælfgifu. Hun var engelsk, fra en fremtredende familie i nord, og hadde født ham to sønner. Selv om Knut aldri formelt fortrengte Ælfgifu, ga han Emma en fremtredende plass ved hoffet sitt, der navnet hennes ofte nevnes ved siden av kongens.
Den 12. november 1035 døde Knut - og arvefølgen ble umiddelbart omstridt. Emma la all sin politiske tyngde bak sønnen Hardeknut, med støtte fra jarl Godwin (far til den kommende kong Harald), mens Ælfgifu, sammen med de mektige familiene i Nord-England, støttet sønnen Harald. Men Emma ble svekket av Hardeknuts tilstedeværelse i Danmark, der han kjempet for å sikre sitt herredømme. I mellomtiden gjorde Harald seg fortjent til tilnavnet "Harold" ved raskt å reise til London for å hevde sin rett til tronen. Forhandlingene resulterte i en deling av riket mellom Harald og Hardeknut, der Emma beholdt kontrollen over Wessex til sønnen hennes ankom for å overta tronen. Men Hardeknut kom aldri - hans posisjon i Danmark var truet av Magnus Olavsson, som hadde tatt makten i Norge - og jarl Godwin byttet side. Etter hvert som Emmas innflytelse avtok - Harald hadde allerede beslaglagt de mest verdifulle av Knuts skatter fra hennes maktsentrum i Winchester - og uten tegn til at Hardeknut dukket opp, ble hun tvunget til å søke nye veier til makten. På den andre siden av Kanalen var de to sønnene hennes og Æthelred, Edvard og Alfred, begge med krav på Englands trone, igjen. Edvard gjorde et halvhjertet invasjonsforsøk, men Alfred ble tatt til fange av jarl Godwin, som overleverte ham til Harold Harfoots menn - som gjorde ham blind. Blindheten gjorde ham uegnet til å være konge. Blindingen var mislykket: Alfred døde. Forholdet mellom Emma og Edvard, som allerede var anstrengt og distansert, ble ytterligere skadet av disse to hendelsene.
Med Harold Harfoot ved makten ble Emma tvunget til å forlate England. Men hun søkte ikke tilflukt i Normandie, hvor Edvard hadde vendt tilbake, men i Flandern. Da utsiktene hennes så mørkere ut enn på lenge, ble et nytt håp tent: Hardknot ankom Brugge - fast bestemt på å gjøre krav på den engelske tronen. Det skulle imidlertid vise seg å bli mye enklere enn forventet, for Harald Harfoot døde 17. mars 1040, bare 24 år gammel. Tre måneder senere, den 17. juni 1040, gikk Hardeknut i land i Sandwich - med Emma ved sin side. Emma var igjen dronning.
Men Hardeknuts styre ble raskt upopulært. Han var vant til å regjere som enehersker i Danmark og hadde vanskelig for å tilpasse seg den engelske tradisjonen, der en konge ble forventet å regjere i samråd med rikets ledende stormenn. I 1041 led Hardeknut sannsynligvis også av sykdommen som til slutt skulle ta livet av ham.
Emma innså at hun trengte å styrke sin posisjon, og sørget for at sønnen Edvard kom tilbake. Han ble konge sammen med sin halvbror Hardeknot. Hardeknut var ugift og hadde ingen anerkjente barn, så han kan ha gått med på morens ønske om å bli etterfulgt av sin halvbror. Uansett døde Hardeknut den 8. juni 1042. Jarl Godwin, den mektigste jarlen i kongeriket, støttet Edvards tronbestigelse, og den 8. april 1043 ble Emma og Æthelreds eldste sønn salvet til konge.
Men ikke overraskende næret Edvard et dypt nag til sin mor. Allerede i november samme år vendte han seg mot henne. Sammen med de tre mektigste jarlene i kongeriket - deriblant Godwin - troppet han opp i Winchester, Emmas maktbase, og beslagla de mest verdifulle skattene hennes. Edvard flyttet rikets politiske sentrum fra Winchester til Westminster. Emma ble værende i Winchester og gjenvant etter hvert sønnens gunst, men ble definitivt satt på sidelinjen i det videre maktspilletmaktspillet. Fra nå av handlet alt om kampen mellom Edvard og jarl Godwin og hans slektninger - en konflikt som fikk en blodig slutt i slaget ved Hastings. Emma døde den 7. mars 1052. Hun ble gravlagt ved siden av Knut og Hardeknot i Winchester: hustru til to konger og mor til to. Få personer har spilt en så sentral rolle så lenge i Englands historie.

Emmas tidlige liv

Emma ble født i Normandie rundt år 985. Et tegn på at hun fra starten av hadde begrensede muligheter, er usikkerheten rundt fødselsdatoen hennes og den sparsomme informasjonen om oppveksten hennes. Hennes far, Richard, var hertug av Normandie og barnebarn av hertugdømmets grunnlegger, Rollo - vikingen som med Karl den enkeltes godkjennelse slo seg ned i Frankrike rundt 918, på betingelse av at de fastboende nordboerne forsvarte riket mot angrep fra andre nordboere. Rollos etterkommere - sønnen og barnebarnet hans, samt folket deres - ble raskt assimilert i det franske samfunnet. De tok franske navn (Guillaume og Richard), snakket fransk i stedet for gammelnorsk og ble fromme kristne. Men frem til Emmas far, Richard, var det fortsatt vanlig at hertugene av Normandie giftet seg etter dansk skikk (more danico) - en praksis som tillot ekteskap med en kvinne av lavere ætt, men som også ga mulighet til å sette henne til side hvis en mer høyverdig brud ble ledig. Kirken motsatte seg imidlertid denne praksisen, og Rikard formaliserte etter hvert ekteskapet sitt. I praksis betydde ikke dette at barn fra slike forhold ble stilt dårligere når det gjaldt arverett, og det mest kjente eksemplet på dette er selvsagt Vilhelm selv.

Til høyre
Barna til Rikard I, den fryktløse, hertug av Normandie. Emma er i den ytterste sirkelen til høyre.

Til venstre
Legenden forteller at Emma ble anklaget for utroskap og tvunget til å gå med bind for øynene over glødende plogbjelker for å bevise sin uskyld. Det sies at hun overlevde uskadd.

Emma var grandtante til Vilhelm Erobreren. Denne forbindelsen ga Vilhelm krav på den engelske tronen.

PR - Emmas måte

Emma , som stadig var gjenstand for sladder fra rivaler og konkurrenter, var ikke den som lot seg sverteemma, som stadig var gjenstand for sladder fra rivaler og konkurrenter, var ikke den som lot navnet sitt bli svertet. Under Hardeknuts regjeringstid fikk hun en flamsk munk til å skrive en biografi om seg selv, Encomium Emmae Reginae. Det gikk mange rykter om Emmas rolle i sønnen Alfreds grusomme skjebne, og Encomium skulle imøtegå dette med hennes egen beretning om hva som hadde foranlediget Alfreds skjebnesvangre reise til England - et forfalsket brev i hennes navn, sendt av Harold Harfot - og antydninger om at Harold Harfot ikke engang var Knuts sønn, men et barn Ælfgifu hadde tatt da hun ikke klarte å få Knut. Med Hardeknut på tronen ble Encomium med Hardeknut på tronen, utelater Encomium også helt Emmas første periode som dronning, som kong Æthelreds hustru, mens hennes ekteskap med Knut blir fremstilt i idealiserte vendinger. Det eneste bevarte manuskriptet av Encomium har en forsideillustrasjon av Emma selv som mottar boken fra den knelende forfatteren, mens hennes regjerende sønner, Hardeknut og Edvard, skimtes i margen i klart underordnede posisjoner.

Over
Emma mottar Encomium fra forfatteren, mens Hardeknut og Edvard beundrende ser på.

Bilder; Getty Images; Kilde: Wikipedia Commons / Public Domain

Den fromme

uten

arvinger

Under Edvard opplevde landet stabilitet og velstand, men da han ikke klarte å sikre arvefølgen, ble England sårbart for krig.

Edvard ble født i et land som var sønderrevet av røvere og inntrengere. Han var eldste sønn av kong Æthelred og hans andre kone, Emma av Normandie. Æthelred hadde allerede fått minst seks sønner med sin første kone, så han hadde neppe behov for flere arvinger. Det han derimot trengte, var å sikre havnene på den andre siden av Kanalen mot vikingenes plyndringstokter.
Normannerne var etterkommere av vikinger som hadde fått et territorium ved Seinens munning av Karl den enkle av Frankrike på begynnelsen av 900-tallet i bytte mot at de sikret de nordlige grensene mot plyndringstokter.
Huår senere, da den normanniske hertugen avhertugdømmet var veletablert, forsøkte Æthelred å gjøre det samme for sitt kongerike. Vikinger som herjet i England, brukte havnene i Normandie som trygge havner, og de ble ønsket hjertelig velkommen av sine normanniske fettere. For å bøte på situasjonen arrangerte Æthelred, som var enkemann, i 1002 et ekteskap med Emma, søsteren til Rikard den gode, hertugen av Normandie. Men det var ikke mye hjelp til hjelp for England. Normannerne holdt stort sett sin del av avtalen, men Æthelred hadde sviktet Englands forsvar i en slik grad at de demoraliserte forsvarerne gjorde liten motstand da Sven Tveskägg gikk i land med sin invasjonshær i 1013. Det sier noe om hva Emma mente om mannen sin at hun flyktet til Normandie med sine to sønner sammen med Æthelred - Edvard hadde en yngre bror som het Alfred - men lot kongen bli igjen. Æthelred selv fulgte senere etter, og vendte tilbake til England først i 1014, da Sven Tveskägg døde. Vikinghæren valgte å slutte seg til Knut, Skjegges sønn, men Æthelreds eldste sønn Edmund Jernside gjorde motstand, og Æthelred ble ønsket velkommen hjem, hvorpå motstanden raskt kollapset igjen. Den 23. april 1016 døde Æthelred, som endelig gjorde noe nyttig for landet. Edmund gjenopptok motstanden mot de danske vikingene og kjempet mot Knud sommeren og høsten 1016, og tapte det avgjørende slaget kun på grunn av forræderiet til Æthelreds viktigste rådgiver, Eadric Streona. Kort tid etter døde Edmund, og halvbroren Edvard flyktet nok en gang fra landet. Knut satt nå trygt på tronen, og Edvard regnet sannsynligvis ikke med å komme tilbake fra eksil.
Hans sjanser ble ytterligere forverret da Knut inviterte Edvards mor Emma til å komme tilbake over kanalen og gjøre et nytt forsøk som dronning. Emma takket straks ja, forlot sønnene sine i Normandie og giftet seg med Knut, selv om han allerede hadde sønner med sin kone Ælfgifu. Det er sannsynlig at Emma som en del av ekteskapskontrakten ble lovet at barna i ekteskapet skulle prioriteres i arverekkefølgen, og allerede i 1018 fødte hun enda en arving: Hardeknut.

Edvard hadde også en søster. Godgifu giftet seg først med Drogo, greve av Vexin, og etter Drogos død med Eustace, greve av Boulogne.

Den fromme kongen uten arvinger

Bilder; Adobe Stock; Kilde: Wikipedia Commons / Public Domain

Edvard og broren Alfred ble nesten helt forlatt av moren og vokste opp i Normandie. Fordi Knut var så dominerende som konge - og hadde tre sønner med to koner - virket det usannsynlig at de unge mennene noen gang skulle kunne vende tilbake til hjemlandet sitt. Det vanlige scenarioet ville ha vært at de forsvant inn i historiens tåke. Men Knut døde 12. november 1035, da han bare var rundt 40 år gammel.
Emma tok straks affære og støttet sønnen Hardeknut som tronarving. Men det var et problem: Hardeknut ble holdt fanget i Danmark mens han forsøkte å etablere sitt styre der - Knut hadde regjert over et nordsjøimperium som omfattet Danmark, Norge, England og deler av Sverige - mens Knuts sønn med Ælfgifu, Harald Harfot, var på plass i England og kunne gjøre krav på tronen. I en viss desperasjon kalte Emma tilbake sine to sønner over Kanalen, som også kunne gjøre krav på tronen, og i 1036 seilte Edvard tilbake til England for første gang siden han var guttunge, i jakten på kronen. Han ble ikke møtt av hyllest, men av en hær, bestemte seg for at morens forsikringer om folkets støtte var omtrent like ekte som hennes morsfølelser, og seilte tilbake til Normandie. Men senere samme år bestemte hans yngre bror Alfred seg for å prøve lykken.
Alfred og hans menn ble møtt av jarl Godwin, den mektigste engelskmannen i landet. Godwin-familien hadde steget i gradene fra en uklar opprinnelse under Knut den hellige. Godwin ønsket Alfred og hans menn velkommen og tok dem med til Guildford, der de ble bevertet og underholdt. Da Alfreds menn sov rusen av seg, ble de angrepet. De ble lemlestet og skalpert, drept eller tatt som slaver. Alfred selv ble tatt til fange og fikk øynene stukket ut. Tanken var at en blind mann ikke kunne gjøre krav på tronen, og han bukket snart under for sine sår. Jarl Godwin hadde sammen med Emma støttet Hardeknut, men etter massakren på Alfreds menn lyktes det Godwin å innynde seg hos Harold Harfoot. I Hardeknuts fortsatte fravær ble Harald Harfot kronet til konge. Emma ble sendt i eksil. Ikke til Normandie, der Edvard kanskje ville ha gitt henne en kjølig mottakelse, men til Flandern. Men Emma glemte ikke sine dronningambisjoner. Hun fikk hjelp til å formulere et forsvar som renvasket henne for all skyld, og hun fikk kontakt med Hardeknut igjen. I England ble Harold Harfoot alvorlig syk og døde 17. mars 1040. Emma seilte tilbake til England med sønnen Hardeknut og ble dronning igjen.
Men i 1041 skjedde det noe ekstraordinært: Hardeknut inviterte sin halvbror Edvard av Normandie til å regjere sammen med ham. Det er ikke så vanlig at konger frivillig velger å dele makten, men kanskje trengte Hardeknut Edvards hjelp for å øke sin popularitet - han hadde blitt stadig mer upopulær i løpet av sin regjeringstid. En enklere forklaring kan være at Hardeknut var syk og fryktet at han ikke hadde lenge igjen å leve. Emma var selvsagt opptatt av å få en annen sønn på tronen, og foreslo utvilsomt Edvard både som en midlertidig løsning og som en potensiell etterfølger.
I alle fall døde Hardeknut den 8. juni 1042 under en bryllupsfest. Edvard, som da var nesten 40 år gammel, ble uventet Englands nye konge.
Hans posisjon var uvanlig svak: Han hadde ingen maktbase i landet, og i en tid da makt var basert like mye på personlige relasjoner og bånd som på våpenmakt, var han en fremmed i et fremmed land. Derfor hadde han ikke noe annet valg enn å stole på sine jarler, hvorav den mektigste var Godwin, som Edvard holdt ansvarlig for sin yngre brors død. Han trengte også Godwins hjelp med et gammelt problem: moren.
I november 1043 red Edvard, med jarl Godwin ved sin side, til morens maktsentrum i Winchester og frarøvet henne skattene hennes. Emma ble delvis frelst, men intrigene hennes tok slutt, og denne bemerkelsesverdige kvinnen døde 7. mars 1052. Hun ble gravlagt ved siden av Knut og Hardeknut i Winchester.
Tjenester som den Godwin gjorde for Edvard, hadde sin pris, og Godwins vilkår var harde: Den 23. januar 1045 giftet datteren Edith seg med Edvard. Denne jarlen med uklar bakgrunn og ydmyk opprinnelse kunne dermed se frem til at barnebarnet hans skulle bli konge av England. Det var et svært tiltalende perspektiv.
Godwins sønner og hans datter levde et vellykket liv, og hans eldste sønner, Sven og Harald, ble selv jarler. Familien styrte nå over det meste av Sør-England, noe som var en ubehagelig, ja, til og med urimelig, situasjon for kongen. I 1051 gikk Edvard til angrep på Godwin-familien.
Den utløsende årsaken var en strid om utnevnelsen av erkebiskopen av Canterbury, men striden kom til å dreie seg om styringen av riket. Edvard tilkalte støtte fra de nordlige jarlene, mens Godwin og sønnene hans samlet sine egne hærer. Men Godwins menn var ikke villige til å kjempe mot klienten, og da de to hærene nærmet seg London, flyktet Godwins menn, noe som etterlot ham i en uholdbar posisjon. Da Godwin forsøkte å forhandle med Edvard, fikk han beskjed om at det kunne bli fred "når han ga ham sin bror tilbake i live".
Godwin og familien hans flyktet i eksil. Dronningen ga Edvard husly i et kloster, og mot slutten av 1051 kunne Edvard se seg selv som en ekte herre over landet han var satt til å herske over. Men i eksil planla Godwin-familien å vende tilbake.

Nedenfor
Knut fra et manuskript fra 1300-tallet. Noen ganger kjent som Knut den store. Han regjerte over et betydelig nordsjøimperium.

Da Sven Tveskägg døde i 1014, sendte Æthelred sin ti år gamle sønn Edvard til England for å forhandle om Æthelreds hjemkomst.

Avgjørende øyeblikk
Født i en interessant tid rundt 1004 Kong Æthelreds første sønn med sin første kone blir født en gang rundt 1004. Det kan ha vært i 1003 eller 1005. Usikkerheten i dateringen viser hvor lite oppmerksomhet han ble viet som ung mann: Det ble ikke ansett som verdt å registrere fødselsdatoen til en prins med et fjernt krav på tronen i annaler som den angelsaksiske krøniken. Edvard blir født midt under stadige vikingangrep som bryter ned den engelske motstandskraften.

1013

1014

23. april 1016

30. november 1016

juli 1017

Den glemte landflyktigheten
knut sitter trygt på tronen, mens Edvard lever i eksil hos slektningene sine i Normandie.

12. november 1035

Edvard prøver lykken
Edvard lander i England med en liten hær, men blir tvunget til å trekke seg tilbake.

1036

I eksil
sven Tveskägg invaderer England. Dronning Emma flykter til slektninger i Normandie og tar med seg sine to sønner, Edvard og Alfred.

Kongen vender tilbake (dessverre)
Æthelred vender tilbake for å gjenvinne tronen og skaper straks problemer i kampen mot Svens sønn Knut.

En annen konge dør
Æthelred dør til slutt. Hans sønn Edmund Ironside leder kampen mot danene.

En tredje konge dør
Edmund Jernside dør. Svens sønn Knut er eneste tronpretendent. Edvard vender tilbake til eksil.

Dronningen igjen
Edvards mor Emma forlater barna sine i Normandie og vender tilbake til England for å gifte seg med Knut og regjere som hans dronning.

Knut forlater scenen
Knut den store dør. Emma støtter sønnen Hardeknut i kampen om Englands trone, men han blir sittende fast i Danmark.

Ovenfor
Edvard Bekjenneren slik han er avbildet i middelaldermesterverket The Wilton Diptych (han er den stående figuren i midten). Kunstneren bak dette ekstraordinære verket er ukjent, men det kan ha sitt opphav i Nord-Frankrike.

Lovet Edvard virkelig Vilhelm kronen?

Ifølge normanniske kilder var dette tilfellet. Det sies at Edvard, som et ledd i forsøket på å kvitte seg med Godwin-familien tidlig i 1051, sendte en melding til Vilhelm der han tilbød ham kronen i bytte mot hans støtte til Edvard. Vilhelm var Edvards fetter (Edvards mor og Vilhelms bestefar var søsken), så det var en blodsbånd, om enn fjernt. Edvard hadde også grunn til å være takknemlig overfor de normanniske hertugene for at de hadde gitt ham et hjem under hans lange eksil. Ikke overraskende takket Vilhelm ja til tilbudet. Men Edvard ser ut til å ha vært for sjenerøs med løftene om kronen. I 1057 kalte han Edmund Ironsides sønn, som også het Edvard, tilbake til England fra et langt eksil i Ungarn. Som direkte etterkommer av kongefamilien hadde Edvard i eksil det sterkeste kravet på tronen av alle. Men to dager etter hjemkomsten døde Edvard i eksil. Ble han myrdet? Det vet vi ikke. Men hans død kom i hvert fall beleilig for dem som var samlet rundt tronen og den barnløse kongen.

Avgjørende øyeblikk
Konge tross alt rundt 1041
Hardeknut ber Edvard, i strid med konvensjonene, om å vende tilbake fra eksil og regjere England sammen med ham. Det kan enten være for å styrke sitt eget upopulære styre, eller fordi han vet at han er syk og, siden han er barnløs, ønsker å sikre seg en etterfølger hvis han skulle bukke under for sykdommen. Uansett blir Edvard uventet konge i slutten av 30-årene.

1037

17. mars 1040

17. juni 1040

8. juni 1042

Avgjørende øyeblikk
Godwin-familiens fall rundt 1051
Det hele startet med en strid om hvem som skulle bli erkebiskop av Canterbury. Jarl Godwin hadde sin egen kandidat, men Edvard insisterte på å gjøre sin normanniske prest til erkebiskop. Striden eskalerte til en væpnet konfrontasjon: kongen og de nordlige jarlene mot Godwin, og Godwin ga etter. Da Godwin-familien ikke lenger hadde støtte, flyktet jarlen og sønnene hans, mens Edvard straks satte dronningen, som var Godwins datter, i nonnekloster. Riket var endelig kongens. Eller var det...?

november 1043

23. januar 1045

Alfred gjør et forsøk
Edvards bror forsøker å ta kronen, men blir tatt til fange av jarl Godwin og får øynene stukket ut. Alfred dør av sårene sine.

En ny konge
Harald Harfoot, en annen av Knuts sønner, blir kronet til konge av England.

Nok en konge dør
Harald Harfot dør, bare 24 år gammel.

En ny konge ankommer
Hardeknut lander i England og blir kronet til konge.

Kongen er død, lenge leve kongen
Hardeknut dør. Mot alle forventninger blir Edvard konge av England.

Den problematiske kongelige moren
Edvard fratar sin mor Emma skattene hennes og forviser henne fra hoffet.

En gift mann
Edward gifter seg med Edith, datter av jarl Godwin.

angelsaksisk

Harald, den mektigste jarlen i England, gjorde krav på tronen etter kong Edvards død. Men Harald visste at han måtte kjempe for å beholde kronen.

E n ting Godwin-familien hadde lært i løpet av sine mange år i kronens tjeneste, var at selv om arvereglene var formelt akseptert, gikk kronen til den som både kunne gjøre krav på den og beholde den. Denne kunnskapen var basert på dype og bitre erfaringer. Haralds bestefar Wulfnoth hadde blitt offer for intrigene og ryktene rundt kong Æthelred, men hans far Godwin hadde kommet til makten gjennom lojal tjeneste for Knut, og ble landets mektigste mann etter kongen.
Da Knut døde, hadde Godwin vært en kongemaker og bidratt til å løfte først Harald Harfot og deretter Hardeknut opp på tronen. Da Hardeknut døde, hadde Godwin hjulpet Edvard til tronen da han uventet ble konge. Dermed hadde Godwin - i hvert fall ifølge sin egen samvittighet - sonet for sin medvirkning i drapet på Edvards bror Alfred. Dessuten hadde jarl Godwin befestet sin maktposisjon ved å gifte bort datteren sin til Edvard. Nå kunne jarl Godwin se frem til en fremtidig barnebarn ville ta over Englands trone som Edvards arving.
Men kong Edvard hadde ikke glemt sin brors skjebne. I 1051 gikk han til angrep på den mektige jarlen og familien hans. Mot jarl Godwins ønske utnevnte Edvard en av sine normanniske prester, Robert de Jumièges, til ny erkebiskop av Canterbury. Det er sannsynlig at Robert fikk i oppdrag av Edvard å overbringe tilbudet om tronen til hertugen av Normandie da Robert forlot England for å dra til Roma våren 1051 for å motta sitt pallium fra paven, embetsdrakten som signaliserte hans status som erkebiskop.
I slutten av august blusset den ulmende spenningen mellom kongen og jarlen opp da Godwin nektet å gjennomføre plyndringen av byen Dover som Edvard hadde krevd av ham etter en væpnet hendelse mellom Dovers innbyggere og Edvards svogers håndlangere. Dover var en del av jarl Godwins hertugdømme, og han nektet å gripe inn mot befolkningen. Jarlen konfronterte kongen. Godwin og sønnene hans - Sven, Harald, Tostig, Gyrth, Leofwine og Wulfnoth - samlet sine hærer hærer.
Men kongen hadde forberedt seg på at de skulle komme sammensammenstøtet. Edvard kalte sammen de nordlige jarlene og samlet sine egne styrker. Nå var England på randen av borgerkrig.
Men begge sider roet seg ned da de innså hva som sto på spill. Jarl Godwin gikk med på å møte hos kongen i London for å svare på anklagen om forræderi. Med Edvards hærer på begge sider av Themsen innså Godwin at maktbalansen hadde forskjøvet seg bort fra ham, særlig fordi store deler av hans egne styrker var uvillige til å kjempe mot kongen og hadde trukket seg tilbake.
Edvard så hvor vinden blåste, og stilte en betingelse til jarl Godwin: Det eneste Edvard ville ha, var broren Alfred i live. Denne betingelsen var umulig å oppfylle, og jarl Godwin flyktet til Flandern med sin kone og sønnene Sven og Tostig. Harald og Leofwine dro i eksil i Irland. Den siste gjenværende Godwin i England var dronning Edith, og mens resten av familien hennes var på flukt, plasserte Edvard henne i et kloster.

Haralds elskerinne Edith Swanneck kan ha vært identisk med Eadgifu den skjønne, en av Englands største godseiere.

Bilder; Adobe Stock; Alamy

Haralds storebrors skandaløse liv og død

Sven Godwinson, jarl Godwinsons eldste sønn og Haralds eldre bror, levde et utsvevende liv. Ifølge ham selv var han ikke sønn av jarl Godwin, men av kong Knut. Moren hans benektet imidlertid denne påstanden på det sterkeste. I 1046 bortførte Sven Eadgifu, abbedissen av Leominster, for å gifte seg med henne og gjøre krav på Leominster-godset. Da kongen nektet å gå med på ekteskapet, løslot Sven abbedissen, som vendte tilbake til Leominster. Klosteret hennes ble imidlertid oppløst, noe som kan tyde på at Eadgifu kanskje ikke var helt uvillig til å la seg bortføre. Sven flyktet til Flandern. I 1049 vendte han tilbake i håp om å få tilbake landområdene sine, som var blitt delt mellom Harald og Svens fetter Bjørn. Bjørn gikk til slutt med på å hjelpe Sven, men det endte med at Sven bortførte ham. Han fikk en verre skjebne enn abbedissen: Sven fikk ham myrdet, noe som førte til at Sven igjen ble fredløs. Men jarl Godwin tilgav ham, og da Godwin-familien ble forvist i 1051, forlot Sven resten av familien for å dra på pilegrimsreise til Jerusalem for å sone sine synder, som var så store at han valgte å gå barbeint hele veien. På veien tilbake, renvasket for sine synder, døde Sven.

Til høyre
Harald legger ut på sin skjebnesvangre reise for å redde sin bror. Legg merke til hauken og hunden: Jakt var en så viktig del av adelens liv at de tok med seg jaktdyrene sine på sine utenlandsreiser.

Kong Edvard hadde makt over landet sitt. Men han var ikke i stand til å beholde den. For å opprettholde et sterkt forsvar mot jarl Godwin hadde Edvard satt sin lit til den skipsskatten han kunne kreve inn som konge. Til å begynne med så det ut til å fungere. Men da Godwin-grevene samlet flåten sin i 1052, spredte kongens skip seg etter å ha fullført sine oppgaver og etterlot kysten ubevoktet. Jarl Godwins flåte møtte en armada samlet av Harold og Leofwine i Irland og seilte uhindret opp Kanalen, rundt Kent og oppover Themsen. Den 14. september nådde de London og ankret opp ved Southwark. Edvard hadde klart å skrape sammen 50 skip for å møte dem, og nok en gang ble de to sidene satt opp mot hverandre. Godwin-familien krevde at kongen skulle gi dem tilbake landområdene og hertugdømmene deres. Og denne gangen mistet kongen deres støtte. Det stigende tidevannet gjorde det mulig for Godwins flåte å omringe Edvards skip, som lå for anker på Themsens nordbredd themsens nordre bredd.
Kongen hadde mistet landet sitt. Robert de Jumièges og Edvards andre normanniske rådgivere flyktet. I et politisk teatermøte møtte jarl Godwin kongen, ba om unnskyldning og erklærte seg uskyldig i alle anklagene mot ham. Edvard ble ydmyket og utmanøvrert, og hadde ikke noe annet valg enn å gi tilbake alle sine landområder og titler til Godwin. Kort tid etter løslot Edvard sin kone og dronning fra klosteret der han hadde holdt henne fengslet.
Nå må det ha stått klart for alle at selv om Edvard bar Englands krone, var familiengodwin-familien satt med makten. Men i 1052 ble familienfamilien et stort tap: jarl Godwins eldste sønn Sven døde.
Og det skulle bli enda verre: Den 15. april 1053 døde familiens patriark, jarl Godwin. Ifølge en krønikeskriver hadde jarlen, like før han falt om under feiringen av 2. påskedag, bedt til Gud om at han ikke skulle svelge maten sin hvis han hadde gjort noe som kunne skade kongen eller kongens døde bror. Ifølge andre kilder skal jarl Godwin ha fått et slag. Etter farens død overtok den eldste gjenlevende sønnen, Harald, grevskapetjarledømmet i Wessex. Som familiens eldste forsøkte Harald å fremme sin brødrenes interesser, og i 1055 gjorde han Tostig til hertug av Northumbria, i 1057 gjorde han Gyrth til hertug av East Anglia og Leofwine til hertug av grevskapene rundt London. Bortsett fra søsteren Mercia var alle Godwin-sønnene jarler. Kongen var tilsynelatende enig, trakk seg stort sett tilbake og nøyde seg med å gå til messe hver dag, jakte og bygge et nytt kloster, Westminster Abbey, vest for London.
I 1064 krysset Harold Kanalen for å besøke hertug Vilhelm i Normandie.
Hvorfor skulle Harold, som nå uten tvil var Englands mektigste mann, la seg falle i klørne på Vilhelm? De normanniske kildene hevder at Edvard sendte Harold til Vilhelm med et løfte om at kronen skulle tilfalle Vilhelm etter Edvards død. Men selv om dette var kongens ønske, hvorfor skulle Harald ønske å gi den til Vilhelm? Edvard var i 60-årene og hadde i praksis overlatt styringen av riket til Harald. Han kunne ikke med rimelighet ha overtalt Harald til å gi et slikt løfte til Vilhelm.
Ifølge de engelske krønikene var det hele en tabbe: en rekognoseringstur som utartet seg til noe helt annet. Men Harald hadde en grunn til å besøke Vilhelm: Haralds yngste bror var sammen med Vilhelm. Under krisen i 1051 hadde Godwin oversin yngste sønn, Wulfnoth, til Edvard som gissel. En gang etterpå, men før Godwins tilbakekomst i 1052, hadde Wulfnoth blitt ført over kanalen til Normandie og overlatt i Vilhelms varetekt. Og der hadde han blitt værende. Den mest plausible forklaringen er at Harald dro til Normandie for å kjøpe sin yngste bror fri. Men hvis det var målet hans, mislyktes han. Harald vendte hjem uten Wulfnoth. I stedet hadde Vilhelm fått noe av Harald: et løfte om at han skulle hjelpe Vilhelm til tronen. Harald hadde først vært fange hos greven av Ponthieu og deretter Vilhelms "gjest", og det må ha virket som om han ikke hadde noe annet valg enn å gi dette løftet til gjengjeld for friheten. Vilhelm ser imidlertid ut til å ha hatt en mer bokstavelig tilnærming: Et løfte var et løfte, uansett hvor lang tid som var gått siden det ble gitt.
Da Harald vendte tilbake til England i 1065, fant han sin bror Tostigs hertugdømme truet. Opprørere hadde samlet seg bak sønnen til den tidligere jarlen med mål om å avsette Tostig og gjøre Morcar til hertug av Northumbria. Opprørerne var misfornøyde med Tostigs styre og hadde samlet en stor hær. Harald reiste selv for å forhandle med dem. Men opprørerne ville ikke ta Tostig tilbake. Da Harald kom tilbake til kongen og broren sin, rapporterte han om opprørernes krav, men Tostig anklaget ham for forræderi. Det virker usannsynliggodwin-slektens største styrke hadde alltid vært deres ubrytelige lojalitet til hverandre. Men i dette tilfellet var Harald tilsynelatende ikke villig til å kjempe for sin brors sak, og den 27. oktober 1065 fortalte Harald opprørerne at de kunne få viljen sin: Morcar skulle bli hertug av Northumbria, og de gamle lovene skulle gjenopprettesgjeninnført. Fire dager senere dro den rasende Tostig i eksil sammen med sin nærmeste familie og sine støttespillere. Samholdet i Godwin-familien var brutt, noe som fikk skjebnesvangre konsekvenser for dem alle.
På slutten av året ble kongen syk. Den 6. januar 1066 døde Edvard.
Samme dag ble Harald kronet.

"Den siste gjenværende Godwin i England var dronning Edith, og mens resten av familien hennes var på flukt, satte Edvard henne i kloster."

På 1050-tallet innbrakte Godwinsons eiendommer 8 500 pund i året, sammenlignet med 6 000 pund for kongen.

Kong Edvards dødsleie

Kong Edvard ga kronen til Harald Godwinson, landets mektigste jarl, da han lå for døden den 6. januar 1066? Kildene er ikke helt samstemte, men de fleste mener at Edvard overlot kongedømmet til Harald. I en krønike bestilt av hans dronning kan vi imidlertid lese hvem som var sammen med ham den skjebnesvangre dagen: Edith selv, hennes bror Harald, erkebiskopen av Canterbury og slottsforvalterne. Bayeuxtapetet avbilder denne scenen. Men hva var det egentlig Edvard sa? Ifølge krøniken anbefalte kongen at dronningen og kongeriket skulle stå under Haralds beskyttelse - ikke akkurat noen stor anbefaling av Harold som konge, selv om man tar i betraktning at Edvard lå på dødsleiet. I England var det imidlertid ikke kongens ønsker som avgjorde hvem som skulle etterfølge ham. Til syvende og sist var det en sak for landets store menn. Og Harald hadde brukt mange år på å pleie sine kontakter med dem. Derfor var det ingen overraskelse at de valgte Harald til konge og sørget for at han ble kronet samme dag som Edvard døde.

Ovenfor
Kong Edvards død avbildet på Bayeux-teppet (øvre halvdel av scenen). Kongen støttes av sin tjener, Edith står ved fotenden av sengen, erkebiskopen reiser seg og Harald kneler mens kongen strekker seg mot ham.

Venstre
Med hånden lagt på hellige relikvier sverger Harald sin ed til Vilhelm om å opprettholde Vilhelms krav på tronen. Som hertugens "gjest" følte Harald sannsynligvis at han ikke hadde noe valg.

Bilder; Adobe Stock; Kilde; Wikipedia Commons / Public Doamin

Herr Harald

Hard ledning

Da vikingtiden gikk mot slutten, satte en mann seg fore å gjenerobre forfedrenes land, makt og skikker. Han het Harald Hårdråde, og dette er hans historie.

E n røver, landflyktighet, leiesoldat og krigsherre; Harald Hårdråde hadde mye å gjøre i løpet av sitt blodige, brutale og innholdsrike liv. Men han var én ting fremfor alt: en viking. Ifølge skandinavisk fortellertradisjon nedstammet han fra Norges aller første sagnkonge, Harald Hårfagre. Hårdråde - som han ble kalt på grunn av sitt "harde styre" - stammet fra en lang rekke krigsgale vikinghøvdinger som alle, til store deler av Europas skrekk og gru, hadde herjet, plyndret og plyndret med en frenesi uten sidestykke. Europas kultur, landskap og språk hadde blitt ugjenkallelig forandret i løpet av vikingtiden. Hardy, som var født inn i en av de edlere institusjonene, ble oppdratt i tråd med idealene og indoktrinert i tenkemåtene som hadde gjort de skandinaviske landene til de dominerende i den delen av verden de kjente i nesten 300 år.
Det var denne innebygde, århundregamle lysten på krig og erobring som fikk Hårdråde til å delta i sitt første slag i 1030, bare 15 år etter at han ble født på Ringerike. Hårdrådes bror, Olav Haraldsson, hadde blitt tvunget i eksil i 1028 etter at den danske kongen Knut den store hadde overtatt den norske tronen. Da Olof kom tilbake i 1030, hadde Hårdråde imidlertid samlet 600 menn fra Opplanda i Norge og sluttet seg til Olof i kampen mot Knut. Den 29. juli 1030 tok Hårdråde derfor opp kampen mot danskene i slaget ved Stiklestad og kjempet sammen med broren for å ta kontroll over forfedrenes landområder. Til tross for at Hårdråde viste stor militær dyktighet på slagmarken, måtte han dessverre se seg slått av den mye større og sterkere danske hæren, og Olof ble drept i slaget.
Hårdråde klarte så vidt å unnslippe etter å ha blitt alvorlig såret. Hadde det ikke vært for den hemmelige hjelpen fra vennen Ragnvald Brusasson - den senere jarlen av Orknøyene - ville Hårdråde aldri ha kommet seg til den avsidesliggende gården på Østlandet der han ankom noen uker etter slaget. Han ville heller aldri ha kommet seg etter de alvorlige skadene han hadde pådratt seg. En måned gikk, og for hver dag ble det tydeligere for Hårdråde hva som hadde skjedd. Han hadde forrådt sin bror, sin far, sitt land og sine ærverdige forfedre. Han hadde blitt beseiret ved første hinder og delvis lammet av en fremmed inntrenger som fortsatt hadde herredømme over landet hans. En måned etter nederlaget orket han ikke lenger å bære på skyldfølelsen, og i ly av mørket reiste Hårdråde over de nordlige fjellene til Sverige.
Året etter vet vi ikke mye om hvor Hårdråde befant seg eller hva han gjorde, ikke engang de gamle sagaene forteller oss hva som skjedde. Det eneste vi vet i dag, er at nesten nøyaktig ett år etter nederlaget på Stiklestad ankom Hårdråde byen Staraja Ladoga i Kievrusland i det nordøstlige Europa. Folket i Kiev var en vill samling slaviske stammer som var kjent for sin motstandsdyktighet, kampkraft og handelsferdigheter. Deres geografiske posisjon plasserte dem i overgangen overgangen mellom det stort sett bysantinsk-kontrollerte øst og det skandinavisk-okkuperte vest. Så da Hardy ankom fra ødemarken i 1030, fikk han en varm velkomst av den russiske herskeren, storfyrst Jaroslav den vise, hvis kone Ingegerd var en fjern slektning av Hardy.
Jaroslav hadde stort behov for militære ledere, og da han anerkjente Haralds dyktighet i strid, gjorde han ham straks til leder for styrkene sine og sendte ham til vestgrensen for å kjempe mot polakkene som lå i krig med russerne. Jaroslavs tro på Haralds forfedre var velbegrunnet. Krigeren vant en knusende seier over Polen, slaktet ned hundretusener av polakker og drev dem langt inn i hjemlandet. Etter denne seieren fikk Jaroslav Hardy de estiske tutsiene og pettsjenegene, som hadde kjempet mot russerne fra og til i flere tiår, til å kjempe mot seg, med like dristige, men forferdelige resultater. Hardwire sies å ha vært demonisk på slagmarken, drevet av en tilsynelatende unaturlig kraft i jakten på fiendens blod. Han gikk berserk som ingen andre kunne slåss.
De russiske seirene ga Hardwire et fryktinngytende rykte, og 500 menn sverget troskap til ham. Hardwire og hans leiesoldater var nå den mest fryktede styrken i Europa, og etter at de hadde sikret seg Kiev-området i 1033, dro de av gårde på jakt etter rikdom og berømmelse. De begynte med å reise sørover til Konstantinopel, hovedstaden i det svært velstående bysantinske riket. De ankom i 1034, og han presenterte seg direkte for den bysantinske keiseren, Mikael IV. Hardwire og hans menn ble umiddelbart innlemmet i keiserens weregalid, en elitestyrke som ble kontrollert direkte av herskeren. I teorien skulle garden bare beskytte keiseren, men på grunn av Hardwires kampvilje ble han snart involvert i slag i alle deler av imperiet.
Hardwire ble en svøpe for alle fiender av det bysantinske riket, fra arabiske pirater i Middelhavet til opprørsstyrker samlet på Sicilia og videre til arabiske festninger i Lilleasia. Han var som en vill okse på slagmarken som tilsynelatende ikke lot seg drepe i kamp, uansett hvor dårlige odds motstanderen hadde. Hardwire vendte tilbake til Konstantinopel i 1041, nå ikke bare berømt for sine kampferdigheter, men også for sin store rikdom. Etter nesten sju år med plyndring var han like rik som mange konger. Hardy hadde faktisk gjort så mange plyndringstokt at han måtte sende mye av byttet sitt tilbake til Jaroslav for å få det i sikkerhet - det fantes ingen båter som kunne bære vekten av alle de edle metallene og smykkene.
Selv om Hardy hadde en uangripelig posisjon under den bysantinske keiseren Mikael 4., og Wainwright-høvdingen fikk mye ros for sine gjerninger, endret alt seg med keiserens død i desember 1040, da han ble trukket inn i arvefølgestriden. Hardwire innså at han aldri ville komme i samme posisjon igjen, så han flyktet fra det nå turbulente Konstantinopel bare noen måneder senere og returnerte med båt over Svartehavet til Kievriket. Da han kom tilbake, fikk han en varm velkomst av Jaroslav. Hardy giftet seg umiddelbart med datteren Ellisif og slo seg for en tid ned i Kievrus' hovedstad. Der deltok han ikke i mange kamper, men ble værende i det russiske imperiet i ytterligere tre år, og levde et relativt fredelig liv.
Til tross for at dagene og årene gikk, var Hårdråde fortsatt hjemsøkt av tapet på Stiklestad. Han hadde ikke satt sin fot i hjemlandet på nesten 15 år, og til tross for sin store rikdom og de påfølgende seirene var han hjemsøkt av sine forfedres beryktede ry. Norge, bestemte han seg for, måtte igjen komme på norske hender. Tidlig i 1045 forlot Hårdråde Novgorod og reiste tilbake til sitt fødeland. Senere samme år ankom han Sverige igjen. Her fikk han gode nyheter: Norge var tilbake på norske hender, og Olofs uekte sønn Magnus den gode satt trygt på tronen. Knut den stores sønner hadde tilsynelatende forlatt Hardingrådets elskede Norge og kjempet nå om makten over England.
Hårdråde reiste straks til Norge, og da han ankom i 1046, forhandlet han direkte med Magnus og inngikk en avtale om at de sammen skulle styre landet i bytte mot halvparten av den enorme formuen hans. I de neste to årene styrte både Magnus og Harald Norge, men de holdt separate hoff og møttes sjelden. Hårdråde hadde nå fått alt han ønsket seg, store landområder, herredømmet over landet og var dessuten utrolig rik. Men etter to år med dette tilsynelatende perfekte livet sang vikingblodet igjen i Haralds årer og fikk ham til å gå til kamp mot Danmark for å hevne brorens død og ødeleggelsen av hjemlandet. I 1048 plyndret Harald Jylland og brente ned Hedeby - det viktigste danske handelssenteret i hele landet - og satte i gang et kolossalt sjøslag mot den danske tronpretendenten Sven Estridsson. Slaget var det berømte slaget ved Nissan, der Hårdråde ledet 300 skip mot Sven i et slag som etterlot mange skip på begge sideridor "forlatt".
Til tross for at Hårdråde beseiret Sven ved Nissan og ledet mange vikingtokt mot Danmark de neste seks årene, overtok han aldri den danske tronen. På grunn av manglende finansiering ble han motvillig tvunget til å slutte fred med ham i 1064. Da Hårdråde innså at han aldri ville lykkes med å overta den danske tronen, rettet han oppmerksomheten mot et annet rikt og historisk land: England. England ble styrt av Knut den stores sønn Hardeknut frem til 1042, da han døde barnløs. Edvard Bekjenneren hadde derfor kronet seg selv til konge i hans fravær og fortsatte å styre øynasjonen i over 20 år. Da Hårdråde tidlig i 1066 fikk høre at Edvard var død den 5. januar, bestemte han seg straks for å legge ut på et nytt storslått vikingtokt. Hårdråde, som nå var 50 år gammel, må ha følt at hans tid på jorden gikk mot slutten, og før han dro videre til det hinsidige for å møte sine hellige forfedre, måtte han nok en gang gi etter for den lengselen som sang i blodet hans.
For engelskmennene som så 300 langskip og 15 000 mann nærme seg den nordøstlige delen av England 8. september 1066, må det ha føltes som om de var vitne til dommedag. Styrken var en av de største vikinghærene som noensinne var samlet, og hvis de ikke gjorde tilstrekkelig motstand, ville de bringe nasjonen til fall. Da Hardwire gikk i land på engelsk jord, fikk han en forsmak på den kommende krigen, og etter bare 12 dager ble han ikke skuffet da en 5 000 mann sterk, men underlegen engelsk styrke ble knust i slaget ved Fulford (se boksen "Tre hensynsløse seire" for mer informasjon). Da han vasset gjennom de døde engelskmennene, endelig tilbake i sitt rette element etter flere år med inaktivitet og luksus, kunne Hardy ikke ha forestilt seg at dette skulle bli hans siste seier. Bare fem dager senere ble hæren hans overrasket av en voldsom styrke som tilhørte den nå engelske kongen Harald Godwinson, som hadde marsjert 29 mil for å møte vikingkrigeren i slaget ved Stamford Bridge. Det var et slag som skulle bety slutten for Hardy (for en trinnvis beskrivelse av slaget, se boksen "Hardys siste kamp"), og som historien har vist, fikk det stor innvirkning på Englands og Europas fremtid.
Bare uker etter seieren over Hardwire ved Stamford Bridge ble Godwinson selv beseiret av den normanniske prinsen Vilhelm, noe som i stor grad skyldtes at troppene hans var utmattet etter slaget og den tvungne marsjen til og fra York. Vilhelm ble derfor Vilhelm Erobreren og innledet en hundre år lang periode med normannisk herredømme over England, noe som radikalt endret landets økonomi, språk, arkitektur, lover og utdanning. Da normannernes tilstedeværelse i England var jaget på flukt, hadde middelalderen for lengst veket plassen for renessansen, og dens nye og spennende kultur, religion og vitenskap hadde feid bort mye av vikingenes en gang så sterke tilstedeværelse i Europa.
Da Harald Hårfagre falt på slagmarken i England, var det mer enn bare slutten på et stort liv - det skulle vise seg å bli slutten på vikingtidens siste krigerkonge.

Haralds kallenavn var gitt på forhånd: Det betyr "hardt styre" eller "streng hersker", noe som oppsummerer hans regjeringstid perfekt.

Bilder: Adobe Stock (AI);

Vikingvåpenskjold

Stridsyxa Øksen var vikingtidens hovedvåpen i alle de skandinaviske landene. De ulike landene brukte en rekke forskjellige utforminger av skaft og blad. En av de mest populære var den danske øksen, eller langøksen, et stort tohåndsvåpen med et langt skaft og et halvmåneformet blad av smidd jern. Øksens blad hadde ofte en stålkant, noe som gjorde at den kunne brukes til å knuse hodeskaller med.

Sverd Hvis en viking bar sverd, var det hans primære våpen. Problemet var at sverd var mye dyrere å produsere enn økser og derfor bare ble båret av de rike og mektige. Vikingtidens sverd var 90 centimeter lange og formet som romerske spathasverd, med et stramt grep, en lang blodrille og ingen stor kølle. Fatet og håndtaket var ofte dekorert med smykker eller inskripsjoner.

Dolk Vikingkrigerens vanligste sekundære våpen var dolken, et utrolig allsidig våpen som ga vikingenes ellers langsomme bevæpning en viss fart. Særlig saksen var en populær modell, som bestod av et symmetrisk, rett blad i ulike lengder med et mykt trehåndtak. Saksedolker som denne kunne også brukes til hverdagslige oppgaver som flåing av dyr og utskjæring.

Krig om ord Hårdraads regjeringstid var riktignok preget av plyndringstokter, krig og blodsutgytelser, men han skal også ha vært en kløktig diplomat og økonom som brukte sine evner til å gi Norge en periode med stabilitet i en tid da store deler av Skandinavia var i opprør. To av de mest kjente eksemplene på hvordan kongen utvidet riket sitt med ord i stedet for med økser, er for det første at han arrangerte nye internasjonale handelsruter og handelsavtaler - en beslutning som brakte stor rikdom til Norge, som for eksempel traktater med Kievriket og det store bysantinske riket. For det andre spredte han kristendommen til hele Norge. Hårdråde hadde nemlig tidlig konvertert til kristendommen, og da han ble konge av Norge, innførte han mange prinsipper som skulle fremme religionen - enten det var gjennom direkte kommunikasjon eller gjennom bygging av kirker eller reparasjon av eksisterende kirker.

Harald var en av vikingtidens mest tapre krigere, og han reiste langt inn i Europa og videre til Asia.

riktig
Vikingskipene var lette og manøvrerbare og kunne nå hastigheter på 15 knop.

Danmark Etter å ha blitt konge i Norge ønsket Hårdråde å gjenreise sin nevøs styre over Danmark og ta tilbake kontrollen over landet fra Sven Estridsson. I 1048 satte Hårdråde derfor i gang et stort tokt på Jylland, og i 1049 plyndret og brente han ned Hedeby, som på den tiden var det viktigste danske handelssenteret.

Den plyndrende prinsen

Landene som fikk føle Hardlines vrede.

Estland Et annet land som ble utvalgt for Hardys plyndringer, var Estland. Hans ungdomsforbindelser med Kievrus hadde naturlig nok gjort ham fiendtlig innstilt til deres fiende tutsiene. I 1032 og 1033 ble Hardråde en plage i Estland og deler av dagens Finland, der han ble rik etter en rekke dødelige plyndringstokt.

England Før han døde på Englands grønne åser, hadde Hardy og hans menn ledet en rekke plyndringstokt mot landets kyster, og de hadde plyndret og brent ned byer langs nordøstkysten. På Hardys ordre hadde øyene Orknøyene, Shetland og Hebridene kommet under norsk herredømme.

Polen Etter å ha blitt tvunget i eksil etter slaget på Stiklestad og adoptert av folkene i Kievriket, gjennomførte Harald i 1030 og 1031 en rekke plyndringstokt mot de polske folkene i Sentral-Europa, der han brente ned landsbyer, voldtok innbyggerne og plyndret dem for alt de hadde av jordisk gods.

Tre nådeløse seire

Kampanjen i tankeneom Asia
1035
Etter å ha sluttet seg til det bysantinske rikets hær ble Harald sendt til Lilleasia for å slå ned en rekke spredte sjørøverlignende arabiske opprør. En rekke kamper fulgte, der Harald tvang araberne tilbake til det asiatiske kontinentet. Etter denne første suksessen ledet Harald en utrenskningsoperasjon dypt inn i Lilleasia, hvor han slaktet ned tusener og erobret over 80 arabiske festninger.

Slaget ved Ostrovo  1041
I 1040 ledet bulgareren Peter Deljan et opprør mot det bysantinske styret og utropte seg selv til konge. Hardwire drepte fienden, knuste styrkene hans i kamp og beseiret Bulgaria i en slik grad at landet forble under bysantinsk styre i ytterligere 145 år.

Slaget ved Fulford  1035
I det harde rådets siste store seier, slaget ved Fulford, gikk han i land i England og beseiret de nordlige jarlene Edwin og Morcar av York i et slag som involverte over 15 000 soldater. Haralds taktiske genistrek var å posisjonere troppene sine slik at de kunne avskjære det tunge engelske infanteriangrepet før han slo til med høyre flanke og brøt fiendens linjer. Seieren brakte ham byen York.

Bilder: Adobe Stock (AI); Alamy; Getty; Kilde: Wikipedia Commons / Søren Niedziella (CC2.0)

Hårdråde faller Hårdråde, som var i mindretall og i mindretall, gikk berserk, og i trancelignende raseri begynte han å stikke vilt omkring seg blant de engelske soldatene, helt til han ble truffet i nakken av en pil på avveie og deretter stukket ned av engelske soldater.

Det siste slaget i Det harde råd

Følg hendelsene under den siste vikingkongens siste slag ved Stamford Bridge den 25. september 1066.

En skjoldfestning blir dannet Hardwire mobiliserte hæren sin, som satte kursen mot broen på den østlige bredden og satte opp en skjoldfestning for å stanse fremrykningen deres. Godwinson beordret mennene sine til å låse skjoldene og gå til angrep.

Retrett over broen Den vestlige vikingstyrken flyktet over broen, mens noen få elitekrigere holdt engelskmennene tilbake ved flaskehalsen. Men engelskmennene beseiret vikingene og krysset broen.

Brutal kamp De to rekkene av menn - tusenvis på hver side - tørnet sammen i et episk slag. Vikingene forsøkte å holde det engelske angrepet tilbake, men de var rasende og ustoppelige.

Fragmenter av skjoldborgen Vikingene klarte ikke å stoppe engelskmennene, og det begynte å danne seg hull i skjoldborgen, og forsvarslinjen brast. Godwinson beordret ekstra tropper gjennom hullet for å omringe fienden.

Nordmennene blir tatt på sengen Hårdråde hadde ikke vært klar over at engelskmennene nærmet seg - at den engelske hæren hadde vært i stand til å marsjere mellom London og Yorkshire på bare fire dager, var ufattelig. Men det var akkurat det som skjedde, og slaget begynte med et stort infanteriangrep på Hårdrådes styrker tidlig om morgenen. Hardwire var uforberedt og ble fullstendig overkjørt.

Utplasserte styrker Vikingene var delt i to grupper, med hovedtyngden av hæren på østsiden av elven Derwent og en mindre styrke på vestsiden. Den engelske styrken kom fra sørvest, så engelskmennene ankom først på vestsiden av Derwent.

Livet etter Harald

Selv om det kom andre norske og skandinaviske konger etter Hårdraads død, hadde ingen av dem det samme vikingblodet, og vikingtiden endte like brått som den hadde begynt 300 år tidligere. Disse etterfølgerne hadde langt fra den samme forkjærligheten for krig, plyndring og plyndringstogter som hadde fått vikingene til å erobre nesten hele Nord-Europa, men de hadde verken vilje eller militær styrke til å opprettholde vikingtiden og den livsstilen. Den skandinaviske innflytelsen avtok og ble gradvis absorbert i den bredere europeiske kulturen i løpet av de neste århundrene.
Et eksempel på dette er etterfølgeren til Hardråde, Magnus Haraldsson, som ble regent etter Haralds avreise til England. Etter å ha regjert i bare tre fredelige og begivenhetsløse år døde han av ringorm, og broren Olav III overtok kronen, og han fortsatte å regjere Norge frem til sin død i 1093. Men selv om hans regjeringstid var lang, var han ingen viking. Kongen ga opp en offensiv utenrikspolitikk og brukte midler på å forsvare Norges grenser. Dette mønsteret med en defensiv og fredelig hersker fortsatte, og de eneste kampene som fant sted, var borgerkrigene på 1100- og 1200-tallet.
Med Hardings nederlag ved Stamford Bridge var vikingkulturens hegemoni brutt, og Europa var på vei inn i en fredeligere og mer sivilisert tid. For Hardråde hadde i sitt siste slag kjempet ved slutten av en villere tidsalder - en tid da Europas landområder, språk og lover var forandret for alltid. Den siste ekte vikingen var død, og med ham vikingtiden.

nedenfor
Med Hardrådets fall i kamp var vikingtiden over i Europa, og en ny - men beslektet - makt skulle snart dukke opp.

til venstre
Hardradas siste kamp var som tatt ut av et vikingsagn: en berserker som til slutt ble beseiret av et stort antall tropper

Hardlines engelske seier ble kortvarig: på mindre enn en uke ble troppene hans omringet av angelsaksiske styrker

Hardwiring
opprinnelse

Bestefars bestefar
Harald den lyshårede
850 - 932 E.KR.
Hårfagre regnes av mange historikere som Norges første konge, og han ble en legendarisk skikkelse i vikingtiden. Hans gjerninger er beskrevet i flere episke sagaer. Han skal ha vunnet mange slag mot Norges motstandere på veien mot å bli landets hersker, og han skal ha hatt mellom 11 og 20 sønner.

Oldefar/oldefar
Halvdan Sigurdsson av Hadafylke
935 - 995 E.KR.
Det er ikke mye kjent om Hårdraads bestefar, annet enn at han skal ha vært Halvdan Sigurdsson, den angivelige sønnen til kong Sigurd Rise av Norge, som igjen var Hårdraads oldefar. Både Rise og Halvdan har ubekreftede aner. Den eneste informasjonen som nevner deres forbindelse til Harald, finnes i de islandske sagaene.

Far
Sigurd Syr
970 - 1018 E.KR.
Ifølge de islandske sagaene var Syr en klok og ydmyk mann som var kjent for å ha god kontroll over land og eiendommer. Det finnes også bevis for at han var velstående, og at han i 998 valgte å la seg døpe til den kristne tro sammen med sin kone.

Brorson
Magnus Olofsson
1024 E.KR. - 1047 E.KR.
Hårdraads nevø Magnus var i perioder både konge av Norge og Danmark, og fikk tilnavnet "Magnus den gode". Han ble kronet til konge av Norge som 11-åring og til konge av Danmark som 18-åring. Han styrte begge landene til han døde på mystisk vis som 23-åring. Ved hans død ble rikene delt. Hårdråde tok den norske kronen og Sven Estridsson den danske.

Bilder: Kilde: Wikipedia Commons / Public Domain

Bildet må byttes ut

REGLENE FOR HEVN

En tidlig 20. århundre-cårhundre av vikingenes angrep på Lindisfarne

Vikingrettferdighet

Selv om de i utlandet har rykte på seg for å være blodtørstige røvere, var vikingene underlagt hjemlandets lover og regler.

En t klart bilde av vikingene har levd videre gjennom århundrene: grusomme, blodtørstige krigere som forlot sine fryktinngytende langskip for å plyndre byer og landsbyer, terrorisere og drepe uten nåde, og plyndre hellige steder for deres mest dyrebare eiendeler. For de skremte ofrene var villmenn som bare lot til å være drevet av sin tørst etter kamp, gull og land.
Men bak den ville og ukontrollerte overflaten skjulte det seg noe annet: menn og kvinner fra et ordnet samfunn med struktur og et dypt rotfestet ønske om rettferdighet. Straffene kunne være helt uforholdsmessige - bare det å kalle noen feig kunne bety at man måtte slåss til døden - men vikingenes rettssystem var basert på en lovgivende forsamling, der alle frie menn hadde en stemme, og rettssaker ble ført for en jury. De skapte kaos ute i verden, men hjemme var det strenge regler som gjaldt for vikingene.
Vi bruker begrepet "vikinger" på en sveipende måte, men det er feil å tro at de var en gruppe som kom fra ett sted. I vikingtiden, som i dag, var Skandinavia en kompleks samling av land, hvert med sin egen versjon av et dypere felles kultursystem og tro, og sine egne ambisjoner og planer. Selv innad i de enkelte landene var det forskjeller, klanfeider, politiske fraksjoner innad i krigerklassen og bitre tvister mellom enkeltpersoner.
Det var behov for lover og et system som var akseptert og fungerte for alle. I et samfunn bestående av bønder og krigere, ofte spredt over store avstander, var det et stort behov for å samle disse menneskene for å opprettholde disiplin innad i gruppen og for å skape en følelse av samhold mot ytre trusler.
Det som vokste frem, var tinget - en offentlig sammenkomst der alle kunne si sin mening, og der tvister kunne avgjøres. Nye lover ble vedtatt på Alltinget, en årlig begivenhet der hele befolkningen kunne si sin mening om skatter, beslutningsprosesser, hvem som skulle bli konge og til og med fredsavtaler. Tinget ga også anledning til handel mellom bygdene og religiøse høytider.
Selv om de viktigste tvistene ble diskutert på tinget, ble lovbrudd på lokalt og regionalt nivå ofte behandlet i Lagtinget, som var mindre, men forekom oftere. Lagtinget behandlet blant annet eiendomstvister og ekteskapssaker, men kanskje også saker som måtte behandles svært raskt, som for eksempel drapsetterforskning.
I de fleste samfunn ble retten ledet av en høvding eller noen ganger en konge. Men dette var ikke alltid tilfelle. På Island var det ingen enkeltperson som det juridiske arbeidet var sentrert rundt, men folket valgte en leder - som riktignok som regel kom fra en av øyas rikeste familier uansett.
Men det var de frie menns, mennenes, bidrag som gjorde vikingsamlingene så demokratiske og satte standarden for det rettssystemet vi har i dag. Vikingtidens samfunn hadde en enkel struktur, med størstedelen av rikdommen og makten i hendene på adelen, jarlene. Under dem satt mennene, og nederst trellene, som regel utlendinger tatt til fange under plyndringstokt.
Hvert år måtte de frie mennene avgi sin stemme på tinget. Vi sier menn, for der det var møteplikt for alle frie menn, var det valgfritt for kvinner. Selv om det har vært hevdet at dette var av praktiske grunner - noen måtte jo passe gården - ble det likevel ansett som bedre at mennene tok seg av de offentlige pliktene og kvinnene av hjemmet. Kvinnene fikk dermed en lavere status, men vikingene skilte seg ikke fra et annet av demokratiets vuggebarn, antikkens Hellas.
De stort sett mannlige medlemmene av panelet - eller juryen som vi ville sagt i dag - lyttet til begge sider av saken, og hørte både klageren, den anklagede og alle de involverte vitnene. Selv om de frie mennene ofte ble påvirket av høvdingen (som ofte hadde sin egen agenda), fikk de også råd og veiledning av lovmannen.
I en kultur der det knapt fantes noen skrift bortsett fra runer, var det opp til denne bemerkelsesverdige personen å memorere lovene som ble skapt, avgjørelsene som ble tatt, og dommene som ble formulert ved hver enkelt hendelse. Deretter ledet lovmannen juryen, resiterte de relevante lovene og pekte på presedens fra tidligere tvister. Men det fantes ingen advokater - lekdommeren skulle være objektiv, og det var opp til de involverte partene å prosedere og forsvare seg selv. Dommeren ble valgt av det samlede parlamentet og satt i en treårsperiode.
På samme måte som når vi i dag avlegger ed, finnes det opptegnelser om vitner som gjør det samme på en blodig ring, og som deretter blir bundet av ære i offentlighetens og gudenes øyne. Det spekuleres i om dette på en eller annen måte var knyttet til Ull, bueskytterguden som løp på ski over himmelen, og som i likhet med guden Tyr representerte rettferdighet. Det er funnet et kultsted viet Ull og 65 ringer som antas å ha blitt brukt til å sverge en ed før begravelsen.
Å bryte en ed var en alvorlig forbrytelse i vikingtiden, og de som ble anklaget for mened, ble dømt til guddommelig dom. Et vitne som ble anklaget for løgn, måtte for eksempel bygge en arkade. Hvis han kunne gå under den uten at den kollapset, var han uskyldig, for gudene smilte til ham. Men prøvelsene kunne være mye mer alvorlige, som å gå på glødende kull, bære opphetede steiner eller bli tvunget til å dyppe hendene i kokende vann for å ta opp et glødende jern. Hvis brannsårene ikke ble infisert i løpet av tre dager, var personen uskyldig.
I tillegg til mened måtte retten også slå ned på bestikkelser av juryen. Mektige klaner kunne bestikke eller true frie menn med vold for å påvirke avstemningen. Noen ganger var det enda mer skjult: Frie menn kunne være mer fordelaktige for klaner de var lojale mot, eller de kunne være forutinntatte mot svorne fiender.
Til forskjell fra moderne rettssaker ble tvisten avgjort ved at juryen enstemmig stemte for den beste løsningen. Høvdingen tok så hensyn til dette når han avsa sin dom. Men en viktig forskjell er at selv om retten kunne avgjøre en tvist og avsi en dom, var det ikke sognets ansvar å håndheve den - det var opp til saksøkerens familie og kunne ta flere former. På ett nivå foregikk det siviliserte diskusjoner og avtaler mellom de to partene, noen ganger ved hjelp av en godkjent tredjeparts mekler, og ofte endte det med en bot. Men noen ganger var lovbruddet av en slik art at en mer drastisk straff var påkrevd.
Den strengeste straffen for en viking var å bli utestengt fra samfunnet. De som ble delvis utstøtt i tre år, hadde hjem og eiendeler å vende tilbake til, men å bli fullstendig utstøtt, utstøtt, vanæret og miste alle verdslige eiendeler var vanskelig å bære.
Dessuten var det ikke en forbrytelse å oppspore og drepe en fredløs, så mange flyktet til andre land for å slippe unna den skjebnen. Det var bedre enn å bli offer for ambisiøse individer som ønsket å heve sin status og anseelse i samfunnet ved å fullbyrde sine egne dødsdommer på denne måten.
En annen måte å utøve rettferdighet på var nærkamp - nærkamp, eller duell - men det var ingen garanti for at den som hadde retten på sin side, ville gå seirende ut av det. For å si det enkelt: Gudene favoriserte de rettferdige, så utfallet ble sett på som at rettferdighet ble skipet. I virkeligheten var utfallet helt avhengig av deltakernes dyktighet, og det kunne bli en svært jevnbyrdig kamp. Det var imidlertid mulig for en av partene å utnevne en stedfortreder eller mester i sitt sted, og dermed snu kampen til sin egen fordel. I gudenes øyne var det uansett alltid vinneren som hadde rett, og midlene rettferdiggjorde målet.
Men vikingenes forståelse av hvilke forseelser som skulle straffes med bøter og hvilke som krevde fysisk avstraffelse, var annerledes enn i dag. Det viktigste var å ta ansvar for egen oppførsel. Gjorde man noe galt, måtte man innrømme det, og så måtte man forsvare seg i retten, noe som var den hederlige måten å håndtere det på.
Du kunne til og med slippe unna med drap - hvis du gjorde dethvis du gjorde det midt på lyse dagen og ikke flyktet fra åstedet, kunne du få en mildere dom. Erik den Røde drepte to menn rundt år 982 i Drangar på Island. Han slapp ikke unna, men ble sendt i eksil i tre år. Dette viste seg å være til hans fordel, for mens han var borte oppdaget han Grønland.
Tyveri var derimot en avskyelig forbrytelse, fordi tyveri er noe som gjøres i det skjulte. Grettir den sterke ble nesten hengt for å ha stjålet to sauer mens han sultet under sin tid som fredløs på 1000-tallet. Denne formen for henrettelse var sjelden og ble ansett som spesielt skammelig. Ærekrenkelser kunne også føre til dødsdom. I vikingtiden hadde en kriger rett til å utfordre til duell den som beskyldte ham for å være umandig eller feminin - for eksempel ved å kalle noen feig.
Sjørøveri mot utlendinger ble ikke ansett som en forbrytelse, men det ble det heller ikke i dronning Elisabets England flere hundre år senere. Vikingtoktene førte senere til bosetninger over hele middelalderens Europa. Nordmenn slo seg ned i Skottland, Irland og Island. Svensker i Russland, Baltikum og andre deler av Øst-Europa, og dansker i England og Frankrike.
De mange vikingbosetningene førte til spredning av lovene deres. Arkeologiske bevis er funnet på Isle of Man, Færøyene, Skottland og andre steder. Mange av disse stedene har fortsatt seremonier for å hylle vikingene.
I England, derimot, representerte Daneloven et geografisk område som ble forhandlet frem gjennom ulike slag og traktater, men den ble grunnlaget for mange elementer i dagens moderne lovverk. De delene av England som var under vikingenes herredømme, var langt fra undertrykt eller slavebundet, og det finnes ingen bevis for at Danelagen var mer lovløs enn nabolandet Wessex. Vikingtidens rettssystem har etterlatt seg en arv som lever videre den dag i dag - det engelske ordet "law" stammer direkte fra gammelnorsk.
Som lov- og ordenssystem hadde det sine svakheter, som at det var åpent for korrupsjon og i for stor grad baserte seg på troen på gudenes vilje. Men den var inkluderende, den ga menigmann en stemme og satte vikingenes kjerneverdier som ære og rettferdighet i sentrum. Det var denne styrken som skulle holde den oppe gjennom mange år med uro, sørge for at plyndrere kunne ramme hele land, og leve videre gjennom århundrene til den varige arven vi har i dag.

over
Tyr og Fenris avbildet i et islandsk manuskript.

venstre
Holmgångar ble organisert for å avgjøre lokale tvister i Skandinavia.
høyre
En lagmann var uten tvil den viktigste personen under en rettssak.

over
Den islandske lovboken Jónsbok ble skrevet av juristen Jón Einarsson rundt 1280.

Rettssak for åpne dører

Vikingtidens tvister ble avgjort på ting.

Mannen med god hukommelse
Uten skrevne lover måtte tidligere lover og avgjørelser læres utenat av en lovmann som kunne gi råd til høvdingen og juryen og delta i den endelige dommen.

Folkets stemme
Juryens størrelse kan variere avhengig av lovbruddets alvorlighetsgrad, med 12, 24 eller 36 menn. Alle må være frie menn og minst 12 år gamle.

For eller imot
Vitnet kunne tale for eller mot den anklagede, men noen ganger dukket det opp for personlig vinning eller for å avgjøre en gammel tvist. De måtte sverge på en blodbesudlet ring.

I forhørsbåsen
Siden det ikke fantes noen lover mot "staten" som sådan, ble de fleste rettssaker ført av en enkeltperson mot en annen eller hans familie, og dreide seg om eiendom, ære eller brudd på en avtale eller ed.

Sognet
Vikingtidens rettssaker ble ofte holdt på et praktisk eller kjent sted, for eksempel et jorde eller en stor jordhaug som var lett å finne for de som kom reisende fra hele regionen.

Makt og rikdom
Høvdingen, som ofte var valgt og kom fra en av de rikeste familiene i lokalsamfunnet, ledet rettssaken. Dessverre var høvdingene ikke uberørt av bestikkelser eller av å få dommen avsagt i egen interesse.

Brutal avstraffelse av vikinger

Alt har en pris For vikingene hadde alt og alle en pris. For å fastsette størrelsen på boten som lovbryteren skulle betale, ble det tatt hensyn til en rekke faktorer, som den enkeltes status og betalingsevne. Beløpet måtte også stå i forhold til den skaden lovbryteren hadde lidd. Ofte ble boten delt mellom lovbryteren, lokalsamfunnet og høvdingen eller kongen, men dette var åpent for korrupsjon.

Bevis din uskyld Senere, etter at de hadde konvertert til kristendommen, kunne vikingene bli utsatt for ildprøvelser. Det kunne skje ved at man måtte gå på glødende kull, bære på opphetede steiner eller stikke hendene ned i kokende vann for å ta opp et glødende jern. Hvis sårene var rene og infeksjonsfrie etter tre dager, ble det tatt som et tegn på at Gud hadde grepet inn, og den anklagede ble umiddelbart ansett som uskyldig.

"Lovgiveren ble valgt av parlamentet."

En advarsel til andre Vikingtidens slaver hadde ingen rettigheter, men islandsk lov foreskrev den verst tenkelige straffen for slaver som begikk lovbrudd. I henhold til loven Grágás skulle en slave som drepte sin herre og forsøkte å rømme, få armer og bein kappet av, men få lov til å leve så lenge som mulig som en advarsel til andre slaver mot å gjøre opprør.

Betaler med livet ditt Noen slaver var utlendinger som ble tatt til fange under plyndringstokt, mens andre var vikinger som hadde begått alvorlige lovbrudd eller hadde gjeld de ikke kunne betale. Slavene hadde ingen rettigheter, de måtte adlyde herrene sine til enhver tid og ble ofte mishandlet. Straffen for å bli degradert til slave inneholdt også en uuttalt trussel: Det var ikke en forbrytelse for en viking å drepe sin egen slave.

Eksil i ødemarken Å være uærlig eller vanærende var en alvorlig forbrytelse i vikingtiden, og straffen var streng. Hvis den anklagede ble dømt til å bli fredløs, var det nesten like alvorlig som en dødsdom. Men det fantes to typer fredløse - en halv-fredløs kunne bli forvist i tre år, men likevel beholde hus og eiendeler, mens en helt fredløs mistet alt.

Den endelige prisen Forbrytelser som overlagt drap ble nesten alltid straffet med døden. Selv om halshugging var den vanligste henrettelsesformen, fantes det en annen spesielt grusom metode: "blodørnen". Offerets ribbein og lunger ble trukket ut gjennom ryggen for å skape vinger som "flakset" som fuglevinger når personen døde. Det finnes bare to dokumenterte ofre for denne metoden, og de var begge anklaget for å ha drept faren til den danske kongen Ivar den Beinløse.

KJEMPER FOR
din rett

Holmgång - en rituell duell - var den mest effektive måten å avgjøre tvister på i vikingtiden.

Selv om det var et samfunn der mye stolthet og ære sto på spill, kunne tvister like gjerne avgjøres med våpen. Før den rituelle duellen holmgang ble innført, kunne nordboerne avgjøre sine tvister med en langt mindre formell kampform, envig.
Det fantes ingen regler eller påbudte våpen, ingen ordstyrere og ingen bestemt arena. Envig (enkeltkamp) kunne brukes til å avgjøre en krangel eller fastslå skyld i en tvist, og gjorde at man unngikk det destruktive mønsteret av feider, plyndringstokter og hevn som ellers kunne ødelegge hele samfunn. Hvis noen ble drept i en duell, fikk familien en manns bot som kompensasjon, og saken ble ansett som løst.
Holmgang ble innført i et forsøk på å få slutt på blodsutgytelsen, og med den fulgte strenge regler fastsatt av hoffet. Den norrøne verden var stor, med samfunn i områder fra Østersjøen til Irskesjøen og det bitende Nord-Atlanteren, så detaljene var naturlig nok forskjellige fra sted til sted.

over
Dueller ble sett på som en av de beste måtene å løse lokale tvister på.

1 En utfordring blir lagt frem
Vilkårene ble fastsatt som en del av utfordringen, og de kjempende måtte bli enige om hvor mye taperen skulle betale. I de fleste samfunn var det et bestemt sted for rituelle kamper, ofte en hellig lund eller et hellig sted, eller en øy eller holme (derav navnet). Kampen fant sted tre til syv dager etter utfordringen, og som et signal om at kampen var i gang, resiterte utfordreren de avtalte vilkårene. Å ikke akseptere dem ble sett på som en utenkelig mangel på ære.
2 Scenen er satt
Stedet ble markert ved at kapper eller okseskinn ble stablet ned i bakken over et område på rundt seks kvadratmeter - i senmiddelalderen en symbolsk øy som erstattet de tidligere bokstavelige øyene. Den som gikk utenfor flaten, tapte automatisk - og viste seg feig - og tilskuerne gjorde narr av den som tok et skritt bakover mot kanten av flaten. De fire hjørnene ble markert med hasselstenger, og det er mulig at pælingene var en del av et religiøst ritual.
3Kjemperne griper til våpen
Hver av de kjempende fikk utdelt et lett sverd og et skjold. I noen tilfeller kunne krigeren også ha et annet sverd festet til håndleddet. Religiøse ritualer som skulle forhindre at trolldom sløvet sverdet - et sikkert tegn på at man hadde med en berserker å gjøre - ga en viss åndelig beskyttelse i tillegg til de mer tradisjonelle redskapene. Ifølge noen legender ble det også brukt alternative redskaper, noe som tyder på at reglene varierte.
4 Kampen starter
I islandsk lov byttet man på å slå hverandre. Den utfordrede parten måtte starte, og utfordreren forsøkte å parere med sverd eller skjold før det var hans tur. I Norge gikk krigerne bare til angrep og hogg løs på hverandre uten nåde.
5 Behov for reserveskjold
Hver kriger hadde en skjoldbærer, som bar to ekstra skjold som kunne tas i bruk når det første skjoldet gikk i stykker. Skjoldbæreren kunne også gripe direkte inn med et skjold for å beskytte sin kriger og - med litt hurtig tenkning - påvirke utfallet i stor grad ved å vri og knekke et sverd som satt fast i treverket. Derfor prioriterte krigerne ofte å knuse motstanderens skjold og tvinge skjoldbæreren ut av kampen.
6 Den første dråpen blod
Kampen var alltid nær, og de opprinnelige holmkampene var en kamp på liv og død. På grunn av den fysiske nærheten var det likevel vanskelig å få inn et drepende slag, noe som kanskje var like greit, ettersom døden på en holme kunne føre til en langvarig feide - nettopp den typen gjentatt vold som ritualet var designet for å unngå. I stedet holdt de kjempende ut til det første blodet traff mantelen.
7 Blodsutgytelse
Etter at krigerne hadde avgjort striden, ble en okse slaktet for å blidgjøre dødsguden Odin - en påminnelse om at når en nordmann gikk i kamp, gjorde han det for å ta et liv. Begge utfordrerne kan ha hatt en okse som ventet, eller kanskje var det en tredje part som forsynte vinneren med en okse.

Til høyre
1000-årsjubileet for Alltinget ble feiret på Island i juni 1930.
nedenfor
Et romantisert bilde av en holme.

"Den strengeste straffen for en viking var å bli utestengt fra samfunnet."

Landets lover

Dit vikingene dro, fulgte tingen etter.

Thingvellir, Island
Forsamlingen ble etablert i 930 og holdt til i den islandske regionen Tingvalla i 850 år, fra 930 til 1798. Forsamlingen møttes i to uker på Lögberg ('lagberg') hvert år. Det nærliggende drukningsstedet Drekkingahylur og galgeplassen Gálgaklettur er noen av minnene om de grusomste delene av rettssakene.

Tinganes, Færøyene
Fra 825 til 1816 møttes de færøyske frimennene hver sommer på et svaberg ved Tórshavn, men da var møtene flyttet innendørs. Øya ble også styrt av seks lokale tingsteder, tingsplatser, som møttes om våren.

Tynwald Hill, Isle of Man
Det tradisjonelle møtestedet for øyas parlamentariske forsamling ligger i landsbyen Saint John's. Selv om stedet ble grunnlagt av vikinger for over tusen år siden, antas det at jordverket ble bygget på 1200-tallet.

Gulatinget, Norge
Det største og eldste tinget i Norge ble holdt i Gulen mellom 900 og 1300. Gulatinget var et forbilde for forsamlingene som ble holdt på Island og Færøyene, og Gulatingets lovbok er den eldste kjente nordiske lovboken.

Tingwall, Shetland
Tingaholm, en liten odde ved Tingwall Loch, var stedet der Shetlands lokale parlament holdt til frem til slutten av 1500-tallet. Parlamentsmedlemmene skal ha sittet rundt et rundt steinbord, mens delegatene samlet seg på åsen nedenfor den nærliggende kirken.

Fingay Hill, England
York var vikingenes hovedsete i England, så det er kanskje ikke overraskende at det er funnet gjenstander i nærheten. Andre engelske gjenstander ble funnet ved Thingwala i Whitby og Dingbell Hill i Northumbria.

Dingwall, Skottland
Denne skotske møteplassen ble grunnlagt av Thorfinn den mektige, en vikingjarl som døde i 1065. Stedet var lenge ukjent, men arkeologer fant spor etter det under en parkeringsplass i 2013.

Bilder: Getty Images, Google Maps, Richard Hoare (Tingwell) Bob Embleton (Tynwald Hill) CC BY-SA 2.0, Erik Christensen (Tinganes) CC BY-SA 3.0

over
Vikingene eksporterte lovene sine til koloniene, inkludert Storbritannia.

Herr Vilhelm

Bayeux-teppet, som skildrer Vilhelms erobring av England, er 50 centimeter bredt og nesten 70 meter langt.

Erobreren

Utrolig mot på slagmarken og brutal behandling av fiender førte til at bastarden fra Normandie ble konge av England.

Dn en 5. januar 1066 døde kong Edvard Bekjenneren av England uten en arving. På dødsleiet hadde den døende kongen overdratt tronen til landets mektigste mann, Harald Godwinson, jarl av Wessex. På kongens dødsdag ble Harald anerkjent av den engelske adelen i London og kronet. Da ryktet spredte seg over kanalen og nådde en av de mektigste adelsmennene i Nord-Frankrike, ble han rasende. Vilhelm, hertugen av Normandie, mente at han var den neste i arverekken til den engelske kronen. Harold hadde stjålet det som ikke tilhørte ham, og som den rettmessige arvingen hadde Vilhelm tenkt å gjøre hva som helst for å kreve det som var hans. Slik begynte historien om Vilhelm Erobreren.
40 år tidligere, i 1026, hadde Vilhelms far, hertug Robert av Hiémois, sett ut av vinduet på rommet sitt på slottet i Falaise og sett en ung kvinne gå langs bredden av elven Antes. Hertugen hadde blitt slått av hennes skjønnhet og beordret tjenerne sine til å ta henne med til soverommet sitt samme kveld. Hun het Herleva og var datter av en garver, noe som betydde at hun tilhørte en langt lavere sosial klasse. Derfor ble Herleva aldri mer enn hertugens konkubine, selv om det var sant, som det fortelles, at greven var dypt forelsket i henne.
Forholdet deres ble imidlertid mye mer komplisert i august året etter, da hertug Rikard III av Normandie plutselig ble syk og døde. Som Richards yngre bror handlet Robert raskt for å legge beslag på hertugdømmet. Med støtte fra flere mektige normanniske stormenn ble han snart hertug Robert I. Omtrent samtidig fikk Herleva vite at hun var gravid. I slutten av 1028 ble William, den uekte sønnen til den nyutnevnte hertugen, født. Siden Herleva ikke var adelig, kunne ikke Robert gifte seg med henne. Hertugen anerkjente derfor ikke sønnen med en gang, og Vilhelm tilbrakte sine første år hos moren i Guibray. Robert ville fortsatt ikke gjøre Herleva til sin kone, men til slutt ga han henne den respekten hun fortjente ved å arrangere ekteskap med den lavadelige Herluin de Conteville. Hennes posisjon ble ytterligere styrket da sønnen hennes ble utnevnt til hertugens rettmessige arving, men det betydde også at Vilhelm som barn ble skilt fra moren og måtte bo sammen med faren på slottet i Falaise.
Da Vilhelm var sju år gammel, fikk han en ny traumatisk opplevelse da faren døde under en pilegrimsreise til Jerusalem i 1035. Heldigvis for Vilhelm hadde Robert sørget for at adelen anerkjente sønnen som hertug og arving til hertugdømmet Normandie før han la ut på reisen. Men Vilhelm hadde i realiteten mistet begge foreldrene sine, ettersom han hadde svært lite kontakt med moren, og dette satte nok sitt preg på barndommen hans. Robert hadde også utnevnt flere nære slektninger, betrodde rådgivere og lojale følgesvenner til å passe på Vilhelm og styre hertugdømmet i Roberts fravær. Disse mennene, deriblant Vilhelms onkel Robert, som var erkebiskop av Rouen, var glade for å kunne oppfylle

Vilhelm Erobreren

"Harald hadde stjålet det som ikke tilhørte ham, og som rettmessig arving hadde Vilhelm tenkt å gjøre hva som helst for å kreve det som var hans."

1 En solid engelsk falanks
Hovedlinjene til det engelske infanteriet dannet en imponerende skjoldmur på Senlac Ridge. Den bratte skråningen hjalp den tette falanksen til å motstå et frontalangrep fra normannernes infanteri og kavaleri.

2 Er William død??
Stillstanden var brutt, og panikken spredte seg raskt i de normanniske rekkene da de trodde at Vilhelm var blitt drept. Venstre flanke ble brutt, og hertugen red frem med hevet hjelm for å samle troppene.

3 Uplanlagt flukt på skrømt
Engelskmennene som forfulgte de flyktende normannerne, ble snart avskåret og kunne lett bli tatt igjen av det mer mobile normanniske kavaleriet. Vilhelm ble vitne til dette og fortsatte å bruke taktikken gjennom hele slaget.

Slaget ved Hastings

4 Haralds død
Kampene raste det meste av dagen. Etter hvert som de engelske tapene økte, ble skjoldmuren gradvis tynnere, slik at normannerne kunne angripe de utsatte engelske flankene. Til tross for at Harald var hardt såret, kjempet han til han til slutt ble hugget ned.

de var lojale, og da det ble klart at hertug Robert aldri ville vende tilbake, støttet de Vilhelm helt til han ble myndig.
Likevel var det overraskende at hertug Vilhelm overlevde sin ungdom. Erkebiskop Robert klarte å styre hertugdømmet effektivt frem til sin død i 1037. Etter det ble det anarki i Normandie, da aristokratiet utnyttet hertugens mindretall til å utkjempe blodfeider med rivaliserende familier, utvide eiendommene sine eller til og med planlegge å avsette Vilhelm og gjøre krav på hertugdømmet som sitt eget. Mange av opprørerne tilhørte hertugens egen familie og nedstammet fra den normanniske hertugen Rikard 1. Mange av dem mente derfor at de hadde et mye mer legitimt krav på hertugtittelen enn "Vilhelm Bastarden".
Da Vilhelm vokste opp, ble han omgitt av vold, og flere av formynderne hans ble drept. I slutten av mai 1042 lå hertugen og sov på slottet Vaudreuil. For å beskytte ham lå hans forvalter Osbern ved siden av ham. Ingen av dem våknet av at en leiemorder snek seg inn i rommet og lente seg over sengen. William våknet av at hans verge hadde fått halsen skåret over. Den unge hertugen ble vant til at hans nærmeste døde, men han klarte å overleve uskadd.
I 1046 og 1047 ble Vilhelm utsatt for den hittil største trusselen mot livet da etterkommerne av Rikard 1. gjorde opprør i full skala. Men Vilhelm handlet både raskt og effektivt. Han samlet ikke bare sine lojale vasaller, men ba også om hjelp fra sin egen konge, Henrik 1. av Frankrike. I løpet av kort tid hadde Vilhelm og Henrik samlet en styrke som var stor nok til å konfrontere opprørshæren. I slaget ved Val-ès-Dunes i 1047 knuste kongen av Frankrike de normanniske dissidentene, men Vilhelm fortsatte å undertrykke mindre opprør de neste tre årene.
På begynnelsen av 1050-tallet var Vilhelm i tjueårene og trengte ikke lenger støtte fra andre. Han kunne handle med sin fulle autoritet som hertug, slå ned opprør i Normandie og begynne å vende blikket utover. Dette førte til konflikter, ikke bare med den formidable hertugen av Anjou, Geoffrey 2. Martel, men også med kong Henrik, som begynte å frykte Vilhelms voksende makt. Under de voldsomme sammenstøtene som Vilhelm deltok i både hjemme og ute, begynte han raskt å opparbeide seg et rykte som en barsk kriger som kunne lede raske angrep og gjennomføre effektive beleiringer. Historier om den brutale behandlingen han utsatte sine motstandere for, spredte frykt blant fiendene hans.
Et av de mest skremmende eksemplene på Vilhelms hevn fant sted i Alençon i 1052. Etter et mislykket overraskelsesangrep på byen ropte forsvarerne på muren fornærmelser om Vilhelms uekte opphav og slo dyreskinn med stokker for å håne ham for å være garver. Da Vilhelm klarte å komme seg inn i byen, tok han 36 av mennene til fange og straffet dem ved å beordre at de alle skulle få føtter og hender kappet av. Resten av sin regjeringstid fortsatte Vilhelm å beordre lignende lemlestelser av sine verste fiender, men hans favorittstraff var fengsel i årevis, ofte på livstid.
Hertugen begikk forferdelige handlinger, men hans mot i krig og hans hengivenhet overfor venner og familie gjorde at han fikk mange lojale tilhengere. Da hans yngre halvbrødre, morens sønner, ble myndige, ga Vilhelm dem jord og prestisjetunge titler. Odo ble biskop av Bayeux, mens Robert ble hertug av Mortain. Begge forble Vilhelms lojale støttespillere, og sammen med andre betrodde tilhengere, som Roger 2. av Montgomery og William FitzOsbern, dannet de en tett sammensveiset gruppe rundt hertugen som hjalp ham med å nå sine mål. Men Vilhelms viktigste forhold var til sin kone Mathilde, datter av grev Baldwin V av Flandern. Til å begynne med var ekteskapet bare en strategisk allianse med en av de mektigste magnatene i Nord-Frankrike, men med tiden ble paret dypt forelsket i hverandre. Vilhelm forble trofast mot Mathilde resten av livet, og betrodde henne til og med noen av de viktigste posisjonene i landene han erobret.
Hertug Vilhelms økende makt førte til at hans to hovedrivaler, grev Geoffrey og kong Henrik, i fellesskap invaderte Normandie i 1053. Invasjonsstyrkene ble delt i to hærer og mislyktes fullstendig da den ene hæren trakk seg tilbake ved Mortemer. I 1057 forsøkte rivalene igjen, men Vilhelm knuste hærene deres i slaget ved Varaville. I løpet av noen få år tok felttogene slutt da både Henrik og Geoffrey døde. Med hovedmotstanderne borte og hertugdømmet endelig stabilisert, trengte ikke Vilhelm lenger å forsvare landområdene sine, og han kunne gå på offensiven.
Kort tid etter at hertug Herbert II av Maine døde 9. mars 1062, gjennomførte Vilhelm sin første store erobring av hertugens landområder. Vilhelm hevdet at Herbert hadde utnevnt ham til arving til hertugdømmet, og på dette grunnlaget gjorde Vilhelm i 1064 krav på landområdene til en vasall av sin fiende, greven av Anjou. To år senere brukte Vilhelm lignende påstander for å rettferdiggjøre erobringen av et mye større bytte enn hertugdømmet Maine.
I 1064 eller 1065 krysset Harold Godwinson, jarl av Wessex, Den engelske kanal og gikk ved et uhell i land på land som tilhørte hertug Guy av Ponthuis. Guy beordret mennene sine til å ta den velstående angelsaksiske adelsmannen til fange, og fikk både ham og følget hans fengslet på Beaurain Castle. Da Vilhelm hørte nyheten om Haralds situasjon, grep han straks muligheten. Han tvang sin vasall Guy til å løslate Harald og føre ham til ham. Med Harald hos seg gjorde Vilhelm sitt beste for å manipulere ham til å hjelpe Vilhelm med å nå sitt mest ambisiøse mål, Englands trone.
Som barn hadde den engelske kong Edvard Bekjenneren blitt tvunget til å flykte fra landet sitt og leve i eksil hos sin onkel, hertug Rikard 2. i Normandie. Den danske kongen Knut invaderte England i 1016 og gjorde til slutt krav på den engelske kronen, noe som fjernet Edvards familie fra arverekken. I 1042 fikk Edvard lov til å vende hjem og gjenvinne sin fødselsrett, Englands trone. En viktig grunn til at kongen vendte tilbake, var støtten han fikk fra den mektige Godwin-familien i Wessex. Til gjengjeld ga den nye kongen landområder og titler til Harold og broren hans, og alliansen ble ytterligere styrket i januar 1045, da Edvard giftet seg med Harolds søster Edith, og Edvard og Harold ble svogre. Siden Edvard hadde familieforbindelser og stor gjeld til både Vilhelm og Harald, mente begge mennene at de burde være hovedarvinger til kongen, som ikke hadde noen arving. Med Harald som gissel brukte Vilhelm en kombinasjon av smiger og trusler for å overtale den engelske stormannen til ikke bare å akseptere kravet hans, men også til å hjelpe ham med å nå den engelske tronen etter den aldrende Edvards død. Harald fulgte derfor med Vilhelm på hans invasjon av Bretagne i 1064, og da de kom tilbake til Normandie, sverget Harald en troskapsed til Vilhelm. Vilhelm var overbevist om at han hadde nådd målet sitt, og lot jarlen av Wessex vende tilbake til øya si.
Etter Edvards død ble det klart at Harald hadde avlagt eden til Vilhelm under tvang, og derfor anså den som ugyldig. Han befestet også raskt sitt krav på tronen med støtte fra flere vitner til Edvard som utpekte Harald som sin arving, og til og med witenagemot, kongens rådgivende forsamling av stormenn og biskoper, mente at han burde arve tronen. Engelskmennene aksepterte kanskje kong Harald II, men det gjorde ikke Vilhelm. Vilhelm var overbevist om at han hadde blitt lovet tronen. Han hadde ikke tenkt å glemme dette løftet, og han hadde heller ikke tenkt å la engelskmennene gjøre det.
I 1066 så det dystert ut for Harald. Vilhelm samlet en stor invasjonsstyrke og en enorm flåte på 700 skip. I mellomtiden bestemte kong Harald Hardråde av Norge seg for å utnytte Englands sårbarhet og invadere landet. Men Harald og hans angelsaksiske hær klarte imidlertid å knuse normannerne den 25. september i slaget ved Stamford Bridge. De ble deretter tvunget til å reise hundrevis av kilometer sørover for å konfrontere normannerne. Vilhelm møtte noen tilbakeslag, men gikk i land i England 28. september med full selvtillit og begynte umiddelbart å beordre sine menn til å bygge borgene Pevensey og Hastings for å sikre sitt nye kongerike mens styrkene hans rykket frem for å møte Harold.
Det blodige og brutale slaget ved Hastings ble utkjempet 14. oktober 1066. Slaget varte hele dagen og endte først da Harald ble drept. Engelskmennene underkastet seg gradvis i løpet av de neste ukene, og på slutten av året ble Vilhelm kronet til konge av England i London. Motstanden mot det fremmede regimet fortsatte i flere år, men engelskmennene dannet aldri igjen en samlet front. For å slå ned opprøret satte Vilhelm i gang en intensiv befestningsbygging og erstattet langsomt engelskmennene i maktposisjoner med utvalgte normannere, deriblant hans lojale venner Roger II av Montgomery og William FitzOsbern.
Da disse metodene mislyktes i den nordlige delen av kongeriket, ble den nye kongen nok en gang tvunget til å ta i bruk sin siste utvei: rå makt. I 1070 var kong Vilhelm så lei av å slå ned opprør i regionen at han bestemte seg for å gjøre den om til en ødemark. Mange mennesker ble drept, kirker ble plyndret, avlinger ble jevnet med jorden og buskapen slaktet. Av de få som overlevde, bukket mange under av sult, og bare rester av befolkningen gjorde opprør.
I de siste 20 årene av Vilhelms liv var hans dager som erobrer over. Skottene støttet de gjenværende engelske opprørerne, Anjou og kongeriket Frankrike vokste i styrke, og danske invasjoner av England var en konstant trussel. Vilhelm var omringet av fiender, men klarte likevel å holde på makten. Selv da sønnen Robert Curthose gjorde opprør mot ham i 1078, håndterte Vilhelm opprøret like effektivt som alltid, selv om han ble dypt såret av bruddet med sin arving. For å gjøre vondt verre ble Vilhelm tatt på fersken da broren Odo prøvde å ta Vilhelms krigere for å gjøre seg selv til pave. Vilhelms sorg og nød nådde sitt høydepunkt i 1083 da hans elskede kone Mathilde døde den 2. november.
Han klarte aldri helt å forbedre forholdet til sønnen mens han levde, men han utførte en siste stor bragd da han fikk Domesday Book i 1085. For å få oversikt over kongeriket sitt bestilte Vilhelm den mest omfattende kartleggingen av noen førindustriell sivilisasjon i verden, noe som gir et uvurderlig og utrolig inngående bilde av 1000-tallets England. Kort tid etter denne store bragden forsøkte Vilhelm igjen å bevise sin dyktighet i krig ved å erobre Vexin. Men alderdommen satte sine spor, og kong Filip I fornærmet Vilhelm ved å sammenligne ham med en gravid kvinne på grunn av hans økende korpulens. Med sedvanlig raseri tok Vilhelm igjen ved å storme Mantes. Men da mennene hans brente byen, og Vilhelm entusiastisk deltok, steilet hesten hans, og sadelknappen ble stukket inn i magen på ham.
Den 9. september døde kong Vilhelm av de alvorlige indre blødningene som skaden hadde forårsaket. Som en siste forsoningshandling lot han sønnen Robert etterfølge ham som hertug av Normandie. Erobringene han hadde kjempet så hardt for, ble delt opp da kongedømmet England gikk over til hans yngre sønn, Vilhelm Rufus. Dermed døde det kortlivede normanniske imperiet sammen med sin formidable hersker.

Fangen
Da Vilhelm krever at hertug Guy overgir Harold, adlyder hertugen og overleverer den engelske adelsmannen til Eu Castle.

Til venstre
En avbildning av Vilhelm Erobreren som ankommer England i 1066

Utfordrere til tronen

Harald Godwinson
Jarl av Wessex
En mektig engelsk stormann. Han var til stede ved Edvards dødsleie og testamenterte tronen til ham. Witenagemot, den rådgivende forsamlingen av stormenn og biskoper, godkjente kroningen av ham.

Vilhelm
Hertug av Normandie
Før Edvard Bekjenneren ble konge i 1042, levde han i eksil hos hertugene av Normandie. For å vise sin takknemlighet skal han ha lovet å overlate tronen til hertug Vilhelm.

Harald Hårdråde
Konge av Norge
Den norske kongen hadde de svakeste tronkravene, og han forsøkte bare å utnytte en fristende mulighet til å øke sin rikdom og prestisje ved å erobre det rike og velstående England.

Nedenfor: Slaget ved Hastings
Slaget ved Hastings ble avgjørende for Vilhelm Erobreren

Våpenbrødre Vilhelm forlater Normandie for å kjempe mot hertug Conan II av Bretagne og tvinger Harald til å slutte seg til ham

Eeden
Tilbake i Normandie sverger Harald en ed om å forsvare Vilhelms krav på den engelske tronen over hellige relikvier i Bayeux, sannsynligvis under tvang

6 måter Vilhelm forandret Europa på

1 Erobringen av England styrket båndene mellom De britiske øyer og det europeiske fastlandet betydelig, særlig når det gjaldt religiøse institusjoner.
2 Kavaleriets effektivitet i slaget ved Hastings og normannerhærenes dominans førte til økt bruk av kavaleri i krigføringen i England.
3 Vilhelm introduserte engelskmennene for de avanserte kontinentale borger ved å bygge mange av sine egne for å hjelpe hæren sin med å okkupere landet.
4 Vilhelms gradvise, men effektive utrenskning av nesten alle angelsaksiske stormenn førte til et nesten rent normannisk aristokrati i England.
5 Normannernes gjenoppbygging av de religiøse strukturene i England skapte en unik anglo-normannisk kirkebyggestil.
6 I en av sine mange konflikter med pavedømmet forsvarte Vilhelm med hell de normanniske hertugenes rett til å velge sine egne biskoper.

Harald blir kronet
Den 6. januar 1066 bestiger Harald Englands trone etter begravelsesseremonien til den avdøde kong Edvard Bekjenneren

Til venstre
Ifølge noen beretninger plyndret Vilhelms styrker den engelske landsbygda etter invasjonen.
Til høyre
Warwick Castle ble bygget i 1068 og står fortsatt den dag i dag.

Overfarten
Vilhelm leder hæren sin til kysten, der soldatene går om bord i 700 skip for å krysse kanalen.

Ovenfor
Et kunstverk som forestiller Harald 2. som sverger troskap til Vilhelm av Normandie.

Henrik I
Konge av Frankrike
Etter å ha hjulpet Vilhelm med å beholde kontrollen over hertugdømmet sitt i slaget ved Val-ès-Dunes i 1047, ble Henrik snart truet av den nye hertugens voksende makt. Kongen ledet to mislykkede invasjoner i Normandie i 1053-54 og 1057 for å forsøke å undertrykke sin rival.
Fulk 4. le Réchin
Greve av Anjou
Etter å ha overtatt grevskapet fra sin bror Geoffrey III i 1068, inngikk grev Fulk av Anjou en allianse med kong Filip mot Vilhelm. Fra begynnelsen av 1070-årene forsøkte han å gjenerobre Maine ved flere anledninger, men mislyktes.
Filip I
Konge av Frankrike
Filip ble truet av sin vasall som konge av England, og inngikk allianser med Anjou og Flandern for å motvirke Normandies makt. Filips fornærmelse gjorde Vilhelm så rasende at hans iver etter å ta hevn ved Mantes førte til hans død.

Franske rivaler på kontinentet

Hovedtårnet
Slottets hovedtårn var slottets siste festning. Det var et sterkt maktsymbol, og det var svært viktig å forsvare.

I et normannisk slott

Borgene som Vilhelm enkelt bygde, var designet for å være uinntakelige.

Bakeri
Brød var essensielt under en lang beleiring, så det var viktig å kunne bake.

Kapellet
Kapellet lå vanligvis under våpenkammeret og over kvinnenes soverom og matlageret. Det ble brukt til religiøse anliggender.

Drikkevann
Regnvannssisternen med rør fra ringmuren sørget for at det var tilgang på vann selv i perioder med tørke og beleiring.

Smedjen
Her smidde smedene metaller til våpen og rustninger. Snekkere arbeidet rundt og i nærheten av dem.

Slaget ved Hastings
De normanniske ridderne angriper oppoverbakke for å nå Senlac Ridge, der de forsøker å bryte gjennom den massive skjoldmuren til det angelsaksiske infanteriet.

Skattkammeret
I den nedre delen av hovedtårnet, under kjøkkenet og soverommene til fyrstene, ble slottseierens formue oppbevart.

Tronrommet
Maktens sentrum i slottet. I denne imponerende salen ble ordrer diktert og gjester mottatt.

Latriner
Latrinene var plassert på separate steder og var beregnet for felles bruk. Avløpsvannet endte opp i vollgraven.

Fangehullene
Her ble fanger holdt fanget og torturert. De var vanligvis under jorden eller, i noen tilfeller, på toppen av et tårn.

Ovenfor
Vilhelm Erobreren ble kronet til konge 1. juledag 1066.

Harald Godwinson blir drept
Da Harald ble drept, var det slutt på den angelsaksiske motstanden, og den engelske hæren flyktet fra slagmarken med normannerne i hælene.

1066

Kongene

krig

Tre herskere gjorde krav på Edvard Bekjenners krone, og Englands skjebne skulle avgjøres med stål og blod.

H arald Godwinsons hær var utslitt. For bare noen uker siden hadde de slått tilbake en norrøn invasjon i et langt og brutalt slag ved Stamford Bridge. De hadde marsjert rundt 40 mil med våpen, utstyr og tunge rustninger. Det var under denne marsjen at Harold fikk vite at Vilhelm av Normandie hadde gått i land med styrkene sine ved Pevensey. Med mange av sine menn fortsatt i nord, hadde Harald ikke noe annet valg enn å fortsette for å møte den beryktede normanneren i kamp. Der han sto på åsen med utsikt over det som i dag er byen Battle, nær Hastings, med fanen vaiende i morgenbrisen, kunne Harald overskue hæren sin av syke, slitne menn som fortsatt slikket sårene sine etter slaget ved Stamford Bridge. Men det var ingenting han kunne gjøre. Det var på disse mennene Englands skjebne hvilte, for Vilhelm ville søke tronen enten Harold var klar eller ikke.
Edvard Bekjenneren (som han ble kalt på grunn av sin fromhet) hadde regjert i 23 år, noe som var ganske lenge for en angelsaksisk monark, men han hadde ingen arvinger. Edvard hadde klart å snu det til en fordel. Med så mange ambisiøse adelsmenn som kjempet om posisjoner, brukte han arven av tronen som et diplomatisk verktøy som han ikke selv ville oppleve konsekvensene av. Alt dette skulle imidlertid komme til å kulminere da Edvard i slutten av 1065 ble alvorlig syk og falt i koma. Før han døde, kom han til bevissthet en kort stund, lenge nok til å sette enken og kongeriket sitt under sin svoger Harald Godwinsons beskyttelse.
Det er stor uenighet om nøyaktig hva Edvard mente med "beskyttelse", og om han faktisk ga Harald kongedømmet sitt eller bare ga ham i oppgave å hjelpe den neste mannen til å styre det. I praksis spiller det mindre rolle. Selv om han sto fritt til å utnevne en mann etter eget valg, hadde en angelsaksisk konge ingen rett til å bestemme hvem som skulle bli hans etterfølger. Det ansvaret tilfalt Witenagemot, en rådgivende forsamling i det angelsaksiske England bestående av stormenn og biskoper. Allerede før Edvards død hadde witenagemotene begynt å diskutere hvem som ville være den rette mannen til tronen. De bestemte at han måtte være engelsk, ha god karakter og være av kongelig blod, og Harald var så heldig å oppfylle alle disse kravene oppfylte alle disse kravene.
Til tross for en turbulent familiehistorie hadde Harald tjent Edvard lojalt og standhaftig i årevis, og han ble etter hvert en betrodd rådgiver. Som jarl av Wessex var han allerede en av landets mektigste menn, og han hadde demonstrert sine kvaliteter på slagmarken ved flere anledninger. Edvard var dessuten gift med Haralds søster, og Haralds familie hadde bånd til Knut den store. Kanskje viktigst av alt var det at eliten i det engelske samfunnet satte Harald høyt og anså ham som troverdig (i tillegg var faren hans den rikeste mannen i England). Faktisk ble Harald enstemmig godkjent av Witenagemot, og ingen andre navn ble engang foreslått. Vilhelm og andre tronpretendenter skulle senere hevde at Harald hadde stjålet tronen og til og med at han hadde myrdet Edvard for selv å bli konge, men Harald "stjal" kongeriket, han fikk det i gave.
Harald så ut til å være den perfektea konge: Han var høy, veltalende og en dyktig soldat. Likevel ble hans regjeringstid en av de mest turbulente og beryktede i engelsk historie. Noen andre hadde siktet seg inn på Edvards trone, og da Harold ble kronet, ble Vilhelm, hertugen av Normandie, rasende. Vilhelm var overbevist om at den engelske tronen var hans arverett fordi han og Edvard var fjernt beslektet. Han hevdet også at Edvard noen år tidligere hadde kunngjort at Vilhelm var hans etterfølger, og at dette skulle ha blitt formidlet til Vilhelm av ingen ringere enn Harold Godwinson selv.
Legitimiteten av dette er omstridt. Edvard lovet sannsynligvis bort riket til en rekke adelsmenn i løpet av sin lange regjeringstid, og Vilhelm ser ikke ut til å ha forstått at Edvard ikke hadde rett til å utnevne sin etterfølger på tronen. Ingenting annet i Edvards regjeringstid tyder på at han skulle ha ønsket Vilhelm som sin arving. Men Vilhelm var overbevist om at kongeriket var hans, og satte seg fore å kvitte seg med Harald Godwinson. Han begynte straks å legge planer om å invadere England og bygget en flåte på rundt 700 skip for å frakte hæren sin over Engelske kanal.
Tørst fikk Vilhelm støtte for sin invasjon, og ved å hevde at Harald hadde sverget på hellige relikvier at han ville støtte Vilhelms krav, fikk han kirken på sin side. Pengene og mennene som kirken kunne stille med, var til stor hjelp for Vilhelms rikdom og hæren hans. Harold var godt klar over den krigerske hertugens intensjoner og samlet hæren sin på Isle of Wight. Men Vilhelm kom aldri frem. Ugunstige vinder stoppet den vordende erobrerens skip, og da forsyningene begynte å ta slutt, oppløste Harald hæren sin og vendte tilbake til London.
Harald visste nok at Vilhelm ville komme før heller enn senere, men han hadde et annet problem å forholde seg til: søskenrivalisering. Samme dag som Harald vendte tilbake til London, ankom Harald Hårdråde av Norge med sin flåte av langskip og gikk i land ved munningen av Tynes, der han slo følge med Haralds yngre bror Tostig Godwinson. Tostig hadde tidligere hersket over kongeriket Northumbria, som strakte seg fra Humber til Tweed, men hans hardhendte og hensynsløse framgangsmåte hadde gjort ham stadig mer upopulær blant undersåttene. I 1065 okkuperte Thegns of York byen, drepte Tostigs embetsmenn og erklærte ham fredløs. Opprørerne var så rasende på Tostig at de krevde at Edvard skulle forvise ham, men det var ikke kongen som møtte dem, men hans lojale rådgiver Harald. Takket være sin sterke innflytelse klarte Harald å sørge for at Tostig ble offisielt fredløs. Men Tostig var imidlertid ikke den som lot seg kue, og på et møte mellom kongen og hans råd dukket Tostig opp og beskyldte Harald for å konspirere mot ham. Harald var klar over Englands sårbarhet på denne tiden og den overhengende trusselen fra Vilhelm, og sendte derfor sin egen bror i eksil. Det er sannsynlig at Harald gikk til aksjon mot sin egen familie for å sikre fred og lojalitet i nord, noe som var umulig under Tostig. Men Tostig var naturligvis misfornøyd. Han søkte tilflukt i Flandern, der han brukte tiden på å fantasere om hevn og planlegge sin tilbakekomst. Tostig visste at han alene ikke hadde nok makt til å styrte storebroren, så han begynte å søke etter mektige allierte. Han gjorde til og med tilnærmelser til Vilhelm, før han til slutt lyktes i å få kong Harald III av Norge, Harald Hårdråde, interessert.

Harald Godwinson og Vilhelm mente begge at de hadde legitime krav på den engelske tronen, mens Harald Hardråde var mer opportunistisk.

Til høyre
Slaget ved Hastings av Frank Wilkin viser hvordan Vilhelm blir tilbudt Englands krone, som blir tatt fra Haralds kropp.

Harold Godwinsons søster var gift med Edvard Bekjenneren, og familien hans var en av de mektigste i England.

20. september 1066
De norrøne inntrengerne vinner slaget ved Fulford, og byen York overgir seg.

25. september 1066
Harold knuser styrkene til Harold Hardhead og Tostig i slaget ved Stamford Bridge.

14. oktober 1066
Kong Harald blir drept, og normannerne går seirende ut av krigen.

28. september 1066
Rundt 700 normanniske skip ankommer den engelske kysten ved Pevensey.

Invasjonene i 1066

De komplekse troppebevegelsene under kampene som endte med normannernes erobring av England og Vilhelms styre.

8. september 1066
Mellom 240 og 300 vikingskip ankommer Tynemouth.

24. september 1066
Harald ankommer Tadcaster. Hæren hans har marsjert over 50 kilometer fra London.

September 1066
Mellom 25 og 30 norske skip forlater kysten.

13. oktober 1066
Haralds tropper ankommer Hastings etter en lynmarsj fra Stamford Bridge.

14. oktober 1066
Hærer på mellom 5000 og 7000 mann møtes i slaget ved Hastings.

Til venstre i bildet
Kong Harald Godwinson ser på liket av sin opprørske bror Tostig, som ligger ved siden av Harald Hårdråde.

Hårdraads krav på tronen var enda mindre velbegrunnet enn Vilhelms. England hadde tidligere vært styrt av kongen av Danmark, Hardeknut, som hadde inngått en avtale med kongen av Norge, Magnus om at hvis den ene av dem døde uten en arving, skulle den andre arve tronen hans. Hardeknut døde barnløs, og Magnus overtok den danske tronen. I hans fravær ble imidlertid Edvard Bekjenneren kronet til konge av England. Harald Hardråde var Magnus' onkel og medkonge, så han mente at England tilhørte ham. Tanken på at kongedømmet hans skulle bli styrt av sønnen til en av Edvards rådgivere, opprørte den norrøne kongen, og han satte seg fore å utvide riket sitt.
Det er uvisst om Hardråde først inngikk en avtale med Tostig, men i alle fall dro Hardråde av gårde i august for å møte Tostig 8. september. Det var åpenbartåpenbart at Tostig trengte Hardhårs hjelp til invasjonen. Selv hadde han bare 12 skip, mens Hårdråde hadde minst 240. Hardråde og hans menn brukte litt tid på å plyndre og brenne landsbyer langs kysten, men så satte de kursen mot York, Tostigs gamle hjem. Hardråde hadde mannskapet, og Tostig kjente landet bedre enn noen annen, så sammen var de en fiende å frykte.
De to som skulle møte den kombinerte styrken, var Edwin og Morcar, hertugene av Mercia og Northumbria. De var klar over at Tostig og Hardy var på vei gjennom deres landområder, og de hadde allerede samlet styrkene sine på rundt 5000 mann for å nedkjempe inntrengerne i det de forventet ville bli et enkelt slag. Hærene møttes til slutt ved Fulford, i utkanten av York.
Stedet for sammenstøtet var et vannmettet myrområde. Engelskmennene stilte seg opp med elven Ouse på høyre flanke og myrområdet på venstre, en taktikk som var avhengig av at begge flankene kunne holde stand mot inntrengerne. Hardwire måtte tenke raskt - den engelske hæren hadde angrepet før han rakk å samle alle mennene sine, og mange av dem var flere timer unna, så han måtte bruke troppene sine strategisk. Han plasserte sine mindre erfarne tropper på høyre side og holdt seg selv med sine beste tropper på elvebredden. Engelskmennene hadde fått vite at Harald var forsinket, og rykket raskt frem. De stormet mot den norske linjen og tvang straks nordmennene til å trekke seg helt tilbake til myrene.
Da øynet Hårdråde sin sjanse. Mens engelskmennene rykket frem, sendte han hovedtyngden av troppene sine rundt dem i en knipetangbevegelse og skilte dem fra den andre engelske flanken. Etter hvert som flere nordmenn ankom, åpnet de en tredje front mot angelsakserne. Kampene i myrene var brutale og voldsomme, og begge hærene kjempet frenetisk på det tunge og våte underlaget. Men engelskmennene var nå i mindretall i forhold til de norrøne troppene, og mange av dem lot seg ikke fjerne fra myrene, og de som klarte å unnslippe, måtte flykte for livet. Til slutt lå så mange engelske lik spredt at angriperne kunne rykke frem uten engang å få våte føtter.
Det knusende nederlaget førte til at York øyeblikkelig overga seg til Hardwire og Tostig mot løftet om at de skulle la byen være i fred. Duoen gikk med på dette, kanskje fordi de ikke ønsket å utsette sin nye hovedstad for plyndring. I stedet sørget de for at gislene ble overlevert ved Stamford Bridge, bare en drøy mil unna, og det var dit de to mennene valgte å trekke seg tilbake. Slaget ved Fulford skulle ikke bare bli Hardys siste seier, men også den siste gangen en hovedsakelig skandinavisk hær skulle beseire engelskmennene.
De seirende inntrengerne visste ikke at Harald ogmennene hans hadde marsjert dag og natt fra London. Til tross for den overhengende trusselen om invasjon fra Vilhelm var Harald så fast bestemt på å tvinge angriperne tilbake at han og hæren hans klarte den forbløffende bragden å tilbakelegge over 30 mil på bare fire dager. Tostig og Hårdråde forventet nok et svar fra Harald, men ingen av dem var klar over hvilken monumental reise Harald og hæren hans hadde begitt seg ut på, og ingen av dem ante noe som helst da de var på vei til Stamford Bridge for utveksling av gisler.
Humøret var på topp blant de invaderende troppene. Mange hadde til og med latt rustningene ligge igjen på skipene, og noen hadde lagt seg ned for å hvile på engene eller var ute på jakt da de fikk øye på Haralds menn. Fra sør strømmet en horde anglosaksere inn, fullt bevæpnet og klare til kamp. Engelskmennene må utvilsomt ha vært utmattet, men nordmennene var helt uforberedt. Ifølge en historie skal en modig mann ha ridd opp til Hardråde og Tostig før slaget begynte og tilbudt den opprørske broren hertugdømmet sitt hvis han vendte seg mot Hardråde. Tostig spurte da rytteren hva Hårdråde ville få, hvorpå rytteren svarte: "Seks fot land ... eller så mye mer som han trenger, for han er høyere enn de fleste menn." Hårdråde skal ha blitt imponert av rytteren og spurt Tostig om navnet hans. Tostig skal da ha avslørt at det var ingen ringere enn Harald selv.
Uansett om historien var sann eller ikke, var én ting sikkert: Ingen av partene var i humør til å inngå avtaler eller våpenhvile. Dette skulle avgjøres en gang for alle på den gammeldagse måten. Da de splittede nordiske styrkene hadde samlet seg, gikk de i forsvarsposisjon. Engelskmennene kom seg lett gjennom inntrengerne på vestsiden av Derwent-elven, men selve broen voldte dem problemer. De måtte passere gjennom den utsatte flaskehalsen for å fortsette fremrykningen, og ifølge Angelsaksisk krønike var det bare én mann som kunne stoppe dem. En diger norrøn øksemann voktet egenhendig den smale broen og holdt hele den engelske hæren tilbake. Han hogg brutalt ned alle som nærmet seg, helt til han til slutt ble beseiret av en engelsk soldat som fløt nedstrøms i en tønne og stakk spydet sitt opp gjennom broen.
Takket være forsinkelsen ved broen kunne nordboerne bygge en trekantet skjoldmur, og det var nå det virkelige slaget begynte. De slitne, men besluttsomme angelsakserne gjorde gjentatte framstøt mot nordmennenes skjoldmur. Kampene pågikk i timevis, med varierende grad av suksess for de to stridende partene.

Til høyre
Harald var den siste angelsaksiske kongen av England

Harald Hårdråde mente at hans skattemessige rettigheter i forbindelse med den norske tronen ga ham rett til kronen av England.

Edwin vender tilbake til York
Edwins soldater, som fortsatt forsvarte elvebredden, ble avskåret fra resten av de engelske styrkene av myrområdene og trakk seg tilbake til York for å planlegge et siste slag.

Slaget ved Fulford

Dette glemmes ofte, men det var en sentral del av invasjonen i 1066 og til syvende og sist avgjørende for Englands skjebne.

Den engelske fremrykningen
I soloppgangen blokkerer Edwins og Morcars husarer nordmennenes vei til York ved å rykke frem mot en grøft som fører østover fra elven Ouse.

Haralds motangrep
Etter å ha ventet på at engelskmennene skal bli slitne i de sumpete myrene, leder Harald hoveddelen av hæren sin i et brutalt angrep; i motsetning til engelskmennene er de friske og opplagte.

En kamp på tre fronter
Mens nordlendingene presser seg frem bak engelskmennene, har de angelsaksiske styrkene ved beck, som nå er massivt underlegne i antall, ikke annet valg enn å trekke seg tilbake.

Nordmennene nærmer seg
Forsvarerne ved bekken står nå overfor nordmennene, som kommer både forfra og fra høyre og begynner å vike for inntrengerne.

Den første konfrontasjonen
Mens Harald fortsatt ventet på at alle troppene hans skulle ankomme, slo angelsakserne til og drev nordmennene tilbake til myrene.

På høyre side
Kampen utviklet seg til et brutalt sammenstøt mot den nordiske skjoldmuren.

Kommanderende offiser: Harald Hårdråde, Tostig Godwinson.
TROPPER: Ca. 10 000, hvorav 6 000 var utplassert.
NØKKELFUNKSJONER: Erfarne krigere utplassert nær elvebredden.
STYRKER: Sterk utgangsposisjon, noe som ga Harald et overtak, og ren og skjær styrke i antall.
SVEKKELSER: Ingen.
DØDSFALL OG TAP: Omtrent 750 .

MOT

Sakserne

Hærfører: Morcar av Northumbria, Edwin av Mercia.
Tropper: Omtrent 5 000.
Viktigste enhet: Skjoldmenn
STYRKER: Fordelen med et tidlig angrep før hele vikingstyrken ankom.
SVEKKELSER: Ugunstig utgangsposisjon, myrområder.
TAP OG SÅREDE  Opptil 1 000.

Slaget om Stamford Bridge

Haralds menn møter til slutt inntrengerne ved Stamford Bridge i et slag som skal bli den engelske kongens undergang.

Skjoldmuren er brutt gjennom
Den norske skjoldmuren blir overmannet av de mange engelskmennene som bryter gjennom. De overlevende flykter over broen.

Overraskende angrep
Etter å ha gått med på å overlevere gisler til Hardwire på Stamford Bridge, overrasker Haralds tropper nordmennene fullstendig ved å strømme inn fra sør.

Skjoldmuren er satt opp
Angriperne skynder seg å ta på seg kamputstyret og setter raskt opp en forsvarsmur på vestsiden av broen.

Den anglosaksiske bølgen
Nordmennene klarer å sette opp en skjoldmur, men da engelskmennene strømmer over broen, utkjempes det brutale kamper. Til slutt faller skjoldmuren, og Tostig og Hårdråde er blant de falne.

Siste utpost
Ifølge den angelsaksiske krøniken blir en enslig øksemann igjen for å blokkere den smale broen, og dreper 40 engelskmenn før han til slutt blir såret.

Forsinkede forsterkninger
Norske forsterkninger, ledet av Orre, ankommer. De forårsaker kortvarig betydelig skade på den engelske flanken, men angelsakserne omgrupperer seg og beseirer dem. De overlevende drukner i vannveiene da de forsøker å flykte.

Nordmenn

Offiserer: Harald Hårdråde, Tostig Godwinson.
STYRKER: Ca. 9 000, hvorav 3 000 ankom sent.
VIKTIGE FUNKSJONER: Yxmen.
TROPPER: En skjoldmur som er vanskelig å befeste.
SVEKKELSER: Uforberedt, mange menn manglet rustning.
TAP OG SÅREDE:  Omtrent 6 000.

ADMINISTRERENDE DIREKTØR: Harald Godwinson.
STYRKER: Ca. 15 000, betydelig flere enn de norske styrkene.
NØKKELFUNKSJONER: Husarene.
STYRKER: Overraskelsesmomentet.
SVEKKELSER: Tvunget til å krysse en trang flaskehals i form av en bro.
TAP OG SÅREDE: Omtrent 5 000.

Men nordmennene manglet panser, og det begynte å tynne ut i rekkene. Hardt ståltråd.. a en kjempe av en mann og den siste vikingkongen - ble drept av en pil i luftrøret, og selv Tostig døde til slutt i det landet han hadde kjempet for hele sitt voksne liv. Selv ikke forsterkninger under ledelse av Eystein Orre, som hadde kommet helt fra Riccall, var nok til å drive den angelsaksiske hæren tilbake. Mennene i Orres forsterkninger var så utmattet at det sies at mange kollapset og døde av utmattelse da de nådde frem til kampene. Selv om de en kort stund klarte å holde de forsvarende angelsakserne på avstand, ble også de ofre for Haralds besluttsomme tropper og måtte flykte for livet.
For Harald var Stamford Bridge en episk seier som befestet hans posisjon som en sterk og pålitelig engelsk konge. Men det skulle også for alltid være nært forbundet med hans undergang. Bare tre dager etter Haralds suksess gikk en annen aspirerende konge i land på Englands kyster. Vilhelm hadde endelig ankommet.
Harald hadde god grunn til å frykte Vilhelm. Hans rykte var skremmende, og det handlet ikke om dumdristighet. Vilhelm var sønn av farens elskerinne, og hans uekte status hadde plaget ham hele livet. Han ble kalt "bastarden" av sine fiender, og fra han var sju år gammel ble han stadig kritisert og stilt spørsmål ved på grunn av sitt opphav. Han måtte hele tiden kjempe for å opprettholde sin posisjon. William vokste opp i et land preget av krig og kaos, og han ble sendt mellom ambisiøse adelsmenn som ville bruke ham til å skaffe seg makt, og helt fra sine første år som regent måtte han slå ned stadige opprør. Likevel hadde Vilhelm Bastarden gjennom ren besluttsomhet og et smart ekteskap med Mathilde av Flandern klart å konsolidere makten i Normandie mot alle odds.
Alle disse erfaringene hadde gjort Vilhelm hensynsløs og ekstremt fast bestemt på å lykkes. Det var lite som kunne holde ham tilbake, og Haralds krav på tronen som Vilhelm mente rettmessig tilhørte ham, var ikke noe han hadde tenkt å akseptere uten videre. De to mennene var ikke fremmede for hverandre. Vilhelm hadde reddet Harald da han ble holdt som gissel, og de to mennene hadde fortsatt å kjempe side om side. Det ble også sagt at Harald hadde reddet to av Vilhelms soldater fra kvikksand. Sammen hadde de beseiret Vilhelms fiende Conan II, og Vilhelm takket Harald for hans tjenester ved å slå ham til ridder. Hvis Vilhelms påstand var sann, og Harald virkelig hadde sverget en ed om å støtte Vilhelms krav på tronen, er det lett å forstå hvorfor den hissige normanneren var rasende over Haralds svik. Fra å være en venn var han nå en fiende, og Vilhelm visste bare én måte å håndtere fiender på: Han hadde krigføring i blodet og var formet av det.
Tidspunktet for Vilhelms invasjon var katastrofalt for Harald, men enormt fordelaktig for ham selv. Vilhelm hadde tid til å bygge en treborg ved Hastings, plyndre området rundt og forberede styrkene sine grundig på den kommende stormen. Harald var imidlertid alt annet enn forberedt. Den engelske kongen hadde etterlatt store deler av styrkene sine i nord, og de mennene han hadde med seg, måtte marsjere sørover fra London på omtrent en uke. Da de nådde Senlac Hill, i nærheten av Hastings var troppene fullstendig utmattet.
Harold visste at overraskelsestaktikken hans ikke ville fungere her, så han satte opp hæren sin i en defensiv stilling på toppen av åsen. Hver av flankene hans var beskyttet av myrområder som ville gjøre det vanskelig for fienden å rykke frem. Han plasserte sine sterkeste krigere, husarene, i fronten av en skjoldmur. Klokken ni om morgenen lød trompetene, og normannerne satte seg i bevegelse. Bueskytterne angrep først, og et regn av piler falt over engelskmennene. Haralds posisjon på høyden og soldatenes solide skjold forhindret imidlertid mye skade.
Vilhelm innså at de ikke kom noen vei med bueskytterne, og at han måtte handle raskt. Han sendte hæren sin frem i tre angrepsbølger. Selv red han i midten med det pavelige banneret vaiende over hodet. Angriperne red hardt, men klarte likevel ikke å bryte gjennom den angelsaksiske skjoldmuren og måtte trekke seg tilbake nok en gang. Haralds menn tok opp jakten på de flyktende normannerne, opprømt over det som så ut til å bli nok en seier. Det var på dette tidspunktet at det begynte å svirre et rykte om at Vilhelm var blitt drept i kamp. Da han innså at troppene hans var i ferd med å miste kampviljen, skjøv han hjelmen bakover slik at ansiktet kom til syne, og red rundt og beordret mennene sine til å angripe engelskmennene som hadde forlatt åskammen. Normannerne fikk tilbake energien, men engelskmennene ble overmannet, og få av dem som kom ned bakken, overlevde.
Utpå kvelden var det en pause i kampene, da begge sider hvilte og fikk nye krefter, og det var da Vilhelm bestemte seg for å endre taktikk. Han bestemte seg for å bruke den samme taktikken som allerede hadde ført til suksess én gang. Da kampene ble gjenopptatt, stormet normannernes kavaleri frem, rett inn i skjoldmuren.

Seieren ved Stamford Bridge ga Haralds styrker ny moral, men til slutt var de svekket før Hastings.

Stort bilde
Navnet Hårdråde var egentlig et kallenavn et kallenavn som betydde "hard hersker".
til venstre
En sølvmynt med
en samtidig, om enn ganske blek, avbildning av Harald Godwinson.

Kampene var brutale og desperate, og Haralds egne brødre ble drept i nærkampene, men skjoldetmuren holdt fortsatt. Som Vilhelm hadde beordret, trakk normannerne seg tilbake, og nok en gang forfulgte Haralds menn dem nedover åsen. Plutselig snudde Vilhelms soldater og gikk til angrep på engelskmennene.
Slaget varte til rundt klokken fire på ettermiddagenklokken var tolv, og ettersom engelskmennene nå var blitt færre, ble skjoldmuren kortere og svakere. Vilhelm øynet sin sjanse og sendte hele hæren sin opp på høyden, mens bueskytterne fortsatte å å skyteog denne gangen fungerte det. Skjoldmuren ble til slutt brutt gjennom, og normannerne herjet og drepte Haralds gjenværende husarer og til slutt også Harald selv.
Det er omstridt om Harald døde av en pil i øyet eller av et sverdhugg, ettersom det berømte Bayeux-teppet avbilder begge deler. Det vi vet, er at hans død hadde en enorm innvirkning på mennene hans. Uten hærføreren sin begynte angelsakserne å flykte fra slagmarken og inn i skogen bak. Haralds mest lojale soldater ble imidlertid ved hans side og kjempet til siste slutt.
Hastings var ikke et lett slag å vinne. Vilhelm mistet også mange av sine menn, og likene ble fortsatt funnet i åssiden mange år senere. Da Haralds mor krevde at Vilhelm skulle levere tilbake liket av sønnen, nektet han og argumenterte med at Harald burde begraves ved kysten av landet han hadde forsøkt å beskytte. Ryktene gikk om at Harald ikke var død i det hele tatt, men at han i stedet hadde gått i skjul for en dag å vende tilbake og kreve landet sitt tilbake. Folkets kjærlighet til Harald var fortsatt sterk, og selv om Vilhelm vant slaget, ville kampen om å bli Englands reelle hersker fortsette i mange år fremover. Vilhelms seier ved Hastings var avgjørende, men det var ikke den siste: Det skulle ta mange år med brutal undertrykkelse som forandret landet, språket og folket før normannerne kunne triumfere.

Ovenfor
Dette ganske urealistiske manuskriptet fra 1200-tallet viser Harald som blir drept av Vilhelm ved Hastings.

Hva ville ha skjedd?

29. september 1066

20. september 1066

28. september 1066

Da tre konger kolliderte, sto England overfor tre mulige skjebner.

De saksiske hertugene triumferer ved Fulford
Harald Hårdråde og Tostig blir slått ved Fulford av jarlene Edwin og Morcar.

Godwinsons tropper marsjerer sørover
Harald Godwinson er klar over at Vilhelms skip er på vei, og fører hæren sin sørover fra London for å møte dem.

Sakserne beseirer normannerne
Med en uthvilt hær slår Harald Godwinson tilbake Vilhelm og de normanniske inntrengerne ved Hastings. Harald blir hyllet som en helt.

Januar 1066

september 1066

Vilhelm forbereder invasjon
Overbevist om at han er den rettmessige arvingen, samler Vilhelm en hær av adelsmenn og en flåte på 700 skip.

Harald Hardys styrker invaderer England
Den norske kongen Harald Hardy, som også anser kronen som sin, invaderer England og seiler opp elven Ouse for å gå i land i Yorkshire.

Angelsakserne blir beseiret ved Fulford
Harald Hårdråde blir konfrontert av Haralds tropper, og de kjemper ved Fulford. Sakserne er i mindretall, og nordmennene gjør krav på York.

legende

Virkelig tidslinje
Kong Hardhuds tidslinje
Kong Godwinsons tidslinje

25. september 1066

14. oktober 1066

25. desember 1066

Angelsakserne vinner ved Stamford Bridge
Etter å ha ledet mennene sine nordover møter Harald Godwinson inntrengerne, beseirer dem ved Stamford Bridge og dreper Harald Hardråde.

Harold Godwinson blir beseiret ved Hastings
Etter at Vilhelms flåte har krysset kanalen, møter Harold normannerne i slaget ved Hastings. Men engelskmennene er slitne og taper til slutt mot inntrengerne.

Vilhelm blir kronet til konge
Vilhelm blir først motarbeidet, men etter å ha inntatt London blir han til slutt kronet til konge. Landet rystes av fortsatte opprør i flere år.

Nordmennenes triumf ved Stamford Bridge
Til tross for at de blir overfalt av sakserne, seirer de norrøne styrkene over Harald Godwinsons menn, og Harald selv blir drept.

Angelsakserne beseirer normannerne
Hardrådets styrker er godt forberedt på å møte Vilhelms, og etter et brutalt slag blir den normanniske erobreren beseiret av normannerne.

Det avgjørende sammenstøtet som for alltid skulle forandre middelalderens England og befeste 1066 som et av de viktigste årene i engelsk historie.

Harald etablerer basen sin
Haralds hær går i stilling på Senlac-høyden og setter opp et gjerde av spisse påler langs en grøft. Kongen beordrer sine menn til å bli i denne stillingen uansett hva som skjer.

Midt i blinken
Vilhelms bueskyttere skyter både før og etter angrepene, og Harald dør, sannsynligvis av en pil i øyet. De lederløse engelske styrkene flykter for livet.

Normannerne trekker seg tilbake
Vilhelms menn blir møtt av en byge av spyd og økser og blir tvunget til å trekke seg tilbake. Ryktet sprer seg raskt om at Vilhelm er blitt drept.

Angelsakserne forlater sine stillinger
De engelske styrkene forlater stillingen og forfølger inntrengerne. Vilhelm viser sin tilstedeværelse på slagmarken og gir mennene sine energi til et motangrep. Engelskmennene blir overmannet.

Slaget begynner
Vilhelm beordrer bueskytterne sine til å skyte inn i saksernes skjoldmur. Når dette mislykkes, går spydmennene og kavaleriet til angrep.

En taktikk dukker opp
Vilhelm sender kavaleriet sitt mot skjoldmuren og lokker sakserne til å forlate stillingene sine ved å få kavaleriet til å late som om de flykter. Til tross for dette blir ikke skjoldmuren brutt.

standardisator

Kommandør: Vilhelm av Normandie.
Tropper: Ukjent antall, mellom 7000 og 12 000.
NØKKELFUNKSJONER: Kavaleri fra Normandie.
STYRKER: En erfaren leder og uthvilte tropper.
SVEKKELSER: Svak utgangsposisjon: Engelskmennene hadde plassert seg på toppen av åsen med flankene beskyttet.
TAP OG SÅREDE: Ukjent, men antallet var høyt. Ikke like høye som de angelsaksiske.

Kommanderende offiser:  harald Godwinson.
TROPPER: Ukjent antall, mellom 5 000 og 13 000.
NØKKELFUNKSJONER: Kongens livvakter, eller "huskarler".
STYRKER: De ekstremt dødelige stridsøksene.
SVEKKELSER: Betydelige tap nylig i slaget ved Stamford Bridge, mangel på kavaleri.
TAP OG TAP: Rundt 50 prosent av styrken.

10. oktober 1066

Kaos bryter ut i Normandie
Normandie står uten leder, med en konge som bare er et barn. En borgerkrig bryter ut som kommer til å vare i tjue år.

1068

1072

Et kongerike i fred
Gjennom omfattende forhandlinger klarer Harald å begrense de keltiske plyndringstoktene og inngå en avtale med Wales og Skottland, som etterlater øya delt, men i fred.

England vokser seg sterkt
Harold utnytter mulighetene i Frankrike, og inntar med letthet mange strategiske havner. Han knytter også sterke bånd til Skandinavia, noe som gjør ham til en mektig figur på verdensbasis.

1200-århundre

1300-århundre

Det nordlige imperiet ekspanderer
Med sine sterke handelsruter ekspanderer det nordlige imperiet i Europa stadig. Handelsnettverket strekker seg helt fra Amerika til det østlige Middelhavet.

Sør-Europa faller
Etter mange kriger mellom landene i Sør-Europa dominerer det nordlige imperiet Europa fullstendig, og den skandinaviske kulturen vinner over den latinske innflytelsen.

1069-1070

1080-talen

1085

9. september 1087

1135-1154

Vilhelm slår tilbake
Som svar på opprørsaktiviteten i nord setter Vilhelm i gang en rekke blodige felttog.

Tower of London blir bygget
I et forsøk på å sikre kontrollen over England lar Vilhelm bygge mange slott, hvorav det mest berømte er Det hvite tårnet i Tower of London.

Domesday Book utarbeides For å sikre sine egne og vasallenes jordeiendommer ytterligere, beordrer Vilhelm at det skal utarbeides en Domesday Book for hvert grevskap, som inneholder detaljer om kongemaktens materielle ressurser i form av skatter, avgifter, jord, eiendommer og legater.

Williams død
Under et felttog blir Vilhelm syk og dør. Hans død utløser en krig mellom hans to sønner om kontrollen over kongedømmene England og Normandie.

Borgerkrigen bryter ut
Da Vilhelms fjerde sønn, Henrik 1., dør, utløser det en arvefølgekrise og en brutal borgerkrig, kjent som "anarkiet".

21. november 1066

1110

1200

1390

Hårdråde blir kronet
I et land som tidligere har vært styrt av skandinaviske konger, overbeviser Hårdråde potensielle opprørere om å godta hans styre.

England blir norsk
Nordiske påvirkninger får fotfeste i England: Språket blir stadig mer nordisk, og stridsøksen blir det viktigste våpenet.

Norge vokser seg sterkt
Norge vokser seg sterkere og møter fienden Frankrike i en blodig krig som varer i årevis. Til slutt seirer de nordiske styrkene, og krigsbyttet blir delt.

Det nordiske riket ekspanderer
Det nordiske riket blir et av de mest formidable i Europa. Den mektige aksen knuser innflytelsen til den katolske kirken og dens tilknyttede nasjoner.

Amerika blir oppdaget
På grunn av det sterke partnerskapet mellom britene og nordboerne går nordboerne i land i Amerika og gjør krav på landet i god tid før sine spanske rivaler. Landet utvikler seg raskt.

Normannerne

erobringer

Normannerne erobret ikke bare England. Disse tidligere vikingene skapte kongedømmer og fyrstedømmer over hele Europa og videre utover.

K ung Karl den enkle, frankernes regent, sto og ventet. Foran ham nølte den utnevnte Nordmannen nølte. Hva var det han ventet på? Det var veldig enkelt. Kongen hadde inngått en traktat med nordboerne og overdratt området fra nord for elven Epte til kysten til dem i bytte mot deres troskap og omvendelse til kristendommen. Han hadde vært fadder for Rollo, nordmennenes leder, da han ble døpt, og aksepterte hans troskapsløfte ved å ta Rollos hånd i sin. For virkelig å vise hvem som bestemte, ble allelkrevde jeg at en av nordboernemenn kysset kongens fot. Så.. hvorfor nølte han? nølte han?
Men før Karl kunne henvende seg til biskopene, som hadde foreslått fotkysset, for å spørre hvorfor det tok så lang tid, bøyde nordmannen, en av Rollos største krigere, seg endelig ned. Men i stedet for å legge leppene på kongens fot, tok han tak i foten og løftet den med makt opp mot ansiktet sitt. Kongen ble overrasket og falt bakover.
Dette skjedde i 911. Etter omfattende plyndringplyndringstokt i Frankrike og Storbritannia slo Rollo og vikingene hans seg ned i Rouen ved Seinens munning, der plyndrerne fra havet ble gjort til landets voktere ved å undertegne traktaten i Saint-Clair-sur-Epte. I 933 hadde normannerne utvidet sitt kontrollområde til nesten hele det historiske hertugdømmet Normandie. Normannerne hadde raskt forlatt sitt gammelnorske språk og lært seg fransk, og like raskt forlot de sine hedenske guder og ble fromme og besluttsomme kristne.
Men selv om normannerne hadde adoptert noen viktige aspekter ved den frankiske kulturen, beholdt de mye av arven fra vikingtiden, særlig rastløshet og strategisk dyktighet. Sammensmeltingen av kristen kultur og vikingkultur ga opphav til noe nytt: et hensynsløst mot som gjorde normannerne i stand til å møte og beseire fiender som var overveldende overlegne i antall. For de hedenske vikingene var plyndring og erobring et spørsmål om forretninger: Med mindre seieren var så godt som sikker, foretrakk de å trekke seg tilbake og kjempe en annen dag. Men normannerne, som var besjelet av sin nyvunne kristne tro, var overbevist om at de med mot, frimodighet og Guds hjelp kunne overvinne alt. Så de satte seg fore å gjøre det, med hjelp av frankernes strategiske militære metoder. Normannerne forlot sin arv som plyndrere fra havet og ble raskt de dyktigste ridderne i Europa, og sønnene deres ble tidlig opplært i kunsten å føre kavalerikrig. Etter å ha etter å ha lært seg å bevege seg raskt og slå til raskt, tok normannerne i bruk og foredlet borgbygging, fra enkle treborge som kunne bygges raskt i nyerobrede områder, til store steinslott som gjorde dem i stand til å dominere de erobrede områdene.
Pilegrimsreisene kombinerte normannernes eventyrlyst, rastløshet og religiøse inderlighet. Mange bega seg ut på den farefulle reisen til Det hellige land. Det var fortsatt på muslimske hender, og det var et farlig sted for kristne å besøke. Underveis stoppet normannerne ofte i Sør-Italia. Der ble normanniske leiesoldater rekruttert i de første tiårene av 1000-tallet for å kjempe både for og mot bysantinerne, noe som førte til opprettelsen av de første normanniske hertugdømmene og fyrstedømmene utenfor Frankrike.
Tancred de Hauteville (980-1041), en mindre normannisk adelsmann, ville ha blitt glemt av historien hvis det ikke hadde vært for barna hans: Han fikk 12 sønner med to koner, mange av dem forlot Normandie til fordel for Middelhavet. William, Drogo og Humphrey, sønner fra Tancreds første ekteskap, seilte til Mezzogiorno rundt 1035 og vervet seg som leiesoldater som kjempet for Bysants mot araberne. Etter å ha drept emiren av Syrakus i kamp fikk Vilhelm tilnavnet "Jernarmen", ble leder for normannerne i Sør-Italia og ble utnevnt til greve av Apulia i 1042. Hauteville-brødrene i Middelhavet sendte bud til sine yngre brødre i Normandie, og de fikk selskap av Robert, med tilnavnet Guiscard (som kan oversettes med "den snarrådige" eller det mindre flatterende "reven" eller "røyskatten") i 1047, og deres yngste bror, Roger, i 1057. De to yngre brødrene erobret Calabria i 1060.
I Roma hadde pave Leo IXs holdning endret seg fra å ønske disse potensielle allierte mot bysantinerne velkommen til å holde dem på armlengdes avstand i håp om at deres erobringsiver ville vende seg andre steder. Og på den andre siden av Messinastredet, på det muslimskkontrollerte Sicilia, var det perfekte målet.
I 1061 innledet Robert og Roger de Hauteville den første normanniske erobringen av en stor øy. Krigslykken var ikke alltid på deres side, og det tok dem 30 år å få full kontroll over Sicilia. Men da Sicilia først var erobret, viste brødrene seg å være både kloke og dyktige herskere. Robert inntok Sør-Italia, mens Roger ble den første greven av Sicilia. På Sicilia gjorde Roger arabisk til offisielt språk ved siden av latin, gresk og normannisk fransk, og han rekrutterte både muslimske og greske administratorer til å hjelpe til med å styre øya. Under Roger og hans sønn Roger II utviklet det seg en unik normannisk-bysantinsk-arabisk kultur, som ga opphav til arkitektoniske mesterverk som Cappella Palatina i Palermo og katedralen i Monreale. Den oppmuntret også til oversettelse av klassiske verk fra gresk til latin, og den utviklet og forbedret jordbruksteknikkene som araberne hadde brakt med seg til Sicilia. Øya ble et forbilde på godt styresett og strålende kultur.
Med Sicilia som base etablerte normannerne baser langs kysten av Nord-Afrika og plasserte garnisoner i de største byene fra 1146 og utover, men deres tilstedeværelse der ble kortvarig og tok slutt i 1180. Normannerne tjente også som leiesoldater for keiserne i Bysants, og Bohemund, en av lederne for det første korstoget (1095-1099), var oldebarn av den normanniske lavadelsmannen Tancred de Hauteville, som hadde sendt sønnene sine sørover femti år tidligere. Bohemund ble fyrste av Antiokia, en av korsfarerstatene og den østligste av de normanniske erobringene.
Etter den berømte erobringen av England i 1066 var den mest åpenbare retningen for normannerne i Storbritannia vestover, inn i Wales. Vilhelm innsatte noen av sine mektigste baroner i grenseområdene i Marche, og ga dem stor lokal makt og nesten fullstendig selvstyre. Herskerne i Markens herskere ble en maktfaktor og en trussel mot den engelske kronen i århundrene som fulgte, og Roger Mortimer avsatte til og med Edvard 2. i 1326 og ble Englands hersker i alt annet enn navnet i tre år. Waliserne slo imidlertid tilbake den første normanniske invasjonen og beholdt sin uavhengighet frem til Edvard 1.s erobring av Wales to hundre år senere.
På De britiske øyer var Irland det største området med normannisk innflytelse etter England. De første normanniske styrkene gikk i land i Irland i mai 1169, innkalt som leiesoldater for kongen av Leinster. Flere normannere ankom i 1170, deriblant Richard de Clare, "Strongbow". Invasjonen viste seg å være militært vellykket og førte Irland inn i det angevinske imperiet, men anglo-normannerne som kom til Irland, giftet seg inn i og assimilerte seg med den irske kulturen og ble etter hvert like lokalpatriotiske som de innfødte gælerne, selv om de til å begynne med bosatte seg i etniske enklaver kalt "the Pale" øst i landet (derav betegnelsen "beyond the pale"). Den normanniske innflytelsen i Irland kan spores gjennom de mange etternavnene med normanniske røtter, inkludert alle med prefikset Fitz, samt Barry, Burke, D'Arcy, Treacy og Lacy. Det som begynte som omstreifende vikingflokker, hadde kommet langt og endret Europas og verdens historie for alltid.

Normannerne omfavnet kristendommen med stor entusiasme, ble en viktig kraft i korstogene og bygget ikoniske kirker.

De normanniske erobringene

Bilder; Adobe Stock; Getty;

Ovenfor
Kong Johan arvet eiendommer i England, Normandie og deler av Irland og Frankrike, men mistet så å si alt.

Normannerne mot slaveri

Det angelsaksiske England var hovedsakelig kjent for to eksportvarer: jakthunder og slaver. Slaveriet var dypt forankret i det angelsaksiske samfunnet. Minst 10 prosent, kanskje så mye som 30 prosent, av befolkningen var slaver. Den anglo-normanniske krønikeskriveren William av Malmesbury beskriver hvordan slavehandlere kjøpte folk over hele England for så å eksportere dem som slaver. Men William beskrev noe som ikke lenger skjedde. Da han skrev krønikene sine rundt 60 år etter den normanniske erobringen, hadde de normanniske kongene forbudt slaveri. Med sedvanlig skepsis hevder mange historikere at normannerne sluttet å bruke slaver fordi det var mer lønnsomt å leie ut jord. Men selv om slaver kan ha blitt brukt i jordbruket, ble mange kvinner tatt som slaver for å bli holdt som konkubiner. I tillegg fortsatte England, som hadde en blomstrende økonomi og en sterk valuta, med slavehandel. Det ser ut til at normannerne kan ha forlatt slaveriet på grunn av de moralske skruplene til sine kirkelige representanter. De sto i spissen for en stor reformbevegelse innen kirken og lyktes trolig med å overbevise adelen om at slavehandel og det å ta slaver var moralsk forkastelig. Lanfranc, erkebiskop av Canterbury fra 1070, fordømte slaveriet på det sterkeste, og Vilhelm, Lanfrancs elev fra barnsben av, adlød ham. Forbudet fikk ikke umiddelbar effekt. Først på et kirkemøte i 1102 ble slaveriet fordømt, men da Vilhelm av Malmesbury skrev sine krøniker på 1120-tallet, var det i praksis slutt på slaveriet i England.

Ovenfor
Utgravde håndjern fra vikingtiden viser at vikingene brukte lenker for å holde fast folk som skulle selges som slaver.

Avgjørende øyeblikk
Freden i Saint-Clair-sur-Epte 911
Karl den enkle bestemte seg for å løse problemet med vikingtoktene ved å gi vikingene som hadde slått leir ved Seinens munning, eiendomsrett til området i bytte mot troskap, omvendelse til kristendommen og at de skulle fungere som voktere for å hindre andre vikinger i å seile opp Seinen for å plyndre Paris. Til gjengjeld fikk vikingene, med høvdingen Rollo i spissen, landet mellom elven Epte og kysten. Rollo, som nå ble greve av Rouen, utvidet området han kontrollerte, og i 933 ble hertugdømmet Normandie opprettet.

Avgjørende øyeblikk
Sicilia 1061
Fem år før hertugen av Normandie våget seg over Den engelske kanal, seilte Robert Guiscard og hans yngre bror Roger over Messinastredet og gikk i land på Sicilia. Der inntok de den strategisk viktige byen Messina ved stredet uten motstand etter at Roger hadde overrasket garnisonen. Palermo falt ti år senere, og i 1085 hadde de kontroll over hele øya. Det var en ekstraordinær bragd som fremhevet normannernes spesielle kombinasjon av dristighet, taktisk dyktighet og besluttsomhet. Men det var deres måte å herske på som gjorde Robert og særlig Roger eksepsjonelle: De samlet en fragmentert befolkning til en ny, strålende kultur.

Å gifte seg
Emma, hertugen av Normandies søster, giftet seg med Æthelred, konge av England, og fødte ham to sønner. Dette skapte et skjebnesvangert bånd mellom den engelske kronen og hertugene av Normandie.

1017

Normannerne på reise sørover
De første normanniske ridderne ankom Sør-Italia på pilegrimsreise. De fant en splittet politisk situasjon der dyktige leiesoldater var velkomne, så de ble værende og begynte gradvis å etablere seg der.

Den andre erobringen
Den mest berømte datoen i engelsk historie var da den siste angelsaksiske kongen av England døde, det angelsaksiske aristokratiet ble fullstendig erstattet av normannerne og deres allierte, og store deler av de nordlige delene av landet ble lagt øde og avfolket da Vilhelm brutalt slo ned opprørene.

1098

Korstog
Mange normannere fulgte pavens oppfordring om å dra på korstog for å gjenerobre Det hellige land. Blant korsfarerne var Bohemund, oldebarnet til Tancred, hvis sønner hadde grunnlagt kongedømmet Sicilia. Bohemund ble hersker over fyrstedømmet Antiokia.

Krigersk grevinne

Blant de stridende maktene i Sør-Italia var langobardene. For å vinne dem over forlot Robert Guiscard sin tidligere kone og giftet seg med Sikelgaita, datter av fyrsten av Salerno. Det viste seg å være et svært vellykket trekk. Sikelgaita var en bemerkelsesverdig kvinne, som allerede hadde studert ved den medisinske skolen i Salerno, var en pioner innen behandling av sykdommer og ifølge krønikeskriverne var like bemerkelsesverdig for sin størrelse og styrke som for sin lærdom. Som hustru deltok Sikelgaita i militære felttog - Robert betrodde henne å lede beleiringen av Trani - og var en av hans mest betrodde rådgivere. I slaget ved Dyrrachium i 1081 gikk Sikelgaita ut på slagmarken i full rustning, samlet de normanniske troppene da de trakk seg tilbake, og skjelte dem ut for deres feighet før hun tok et spyd og ledet dem tilbake i kamp. Hun fødte Robert åtte barn. Etter Roberts død i 1085 var Sikelgaita enkehertuginne over deres eiendommer frem til 1090.

Avgjørende øyeblikk
Skipsforlis 25. november 1120
Kong Henrik 1. seiler fra Normandie til England. Blant skipene i flåten var Det hvite skip, med Henriks eneste ektefødte sønn William om bord. Kort tid etter avreise gikk Det hvite skip på grunn på en klippe og sank. Alle unntatt én av mannskapet druknet. Med bare datteren Mathilde igjen i live gjorde Henrik henne til sin arving og arrangerte ekteskap med Geoffrey Plantagenet, greve av Anjou. Men da Henrik døde i 1135, nektet mange av hans engelske baroner å godta Mathilde som sin hersker og valgte i stedet Stefan av Blois, Henriks nevø, som konge. Dette ble starten på 20 år med borgerkrig, kjent som "anarkiet".

Avgjørende øyeblikk
Normandies fall 1204
Fra sin far Henrik 2. og sin bror Rikard Løvehjerte arvet kong Johan besittelser som omfattet England, Normandie, halve Irland, Anjou og Aquitaine - et veritabelt imperium. Men Johannes hadde verken farens politiske skarpsinn eller brorens militære dyktighet, bare en overflod av Plantagenet-dynastiets beryktede last, og han mistet nesten alt til kong Filip Augustus av Frankrike. I 1204 var til og med Normandie tapt.

mai 1169

1174

1191

1194

Invasjonen av Irland
De første normanniske leiesoldatene ankom Irland for å støtte den avsatte kongen av Leinster. I 1171 ankom Richard de Clare, "Strongbow", etterfulgt av kong Henrik II seks måneder senere. Det lange engelske engasjementet i Irland hadde begynt.

Skjønnhet i stein
På Sicilia lot kong Vilhelm II bygge den store katedralen i Monreale. Kirken blander normanniske, bysantinske og muslimske arkitekturstiler i en blendende syntese.

Erobringen av Kypros
På vei til Det hellige land som en del av det tredje korstoget erobret Rikard Løvehjerte Kypros nærmest ved en tilfeldighet, og han etablerte et anglo-normannisk styre på øya som sørget for at den forble på kristne hender i århundrer etterpå.

Tapet av Sicilia
Den siste normanniske herskeren over Sicilia, Vilhelm II, døde barnløs og etterlot kongedømmet til sin tante Constance, som var gift med den tysk-romerske keiseren Henrik VI. Et opprør fra andre tronpretendenter ble slått ned, og i 1194 gikk Sicilia over til huset Hohenstaufen.

Bilder; Adobe Stock; Getty; Alamy; Kilde: Wikipedia Commons / Giaros / Wolfgang Sauber

Kulturarv i Skandinavia

Oppdag hva vikingene etterlot seg i nord.

H va er arven fra vikingtiden? Svaret finner vi i steiner, bøker, våpen og språk. Fysiske gjenstander fra vikingtiden finnes over hele Skandinavia og i fjerne kolonier. Vikingdiasporaen var stor, og steder som i dag regnes som utenfor Skandinavia, som Isle of Man, Dublin og Newfoundland, var en del av den både kulturelt og politisk.
Det kan finnes mange fysiske levninger. I tillegg til haugene finnes det runer og bildesteiner. Runeinnskriftene, som stammer fra 500-tallet og frem til slutten av vikingtiden, forteller ulike historier: triumfer i fjerne land, minnet om foreldre eller en hyllest til et familiemedlem som døde på et eventyr. Det er monumentet som Ámundi og Auðgerðr reiste til minne om sønnen Nundr, og historie og hyllest blandes på en runestein i Grinda i Södermanland, der det står: Grytgård [og] Enride, sønnene laget [minnesmerket] etter [sin] kjære far. Gudver var vestover i England, han skiftet gjeld. Slott i Sachsen [hjem] søkte han mannhaftig.
En særlig viktig klynge av billedsteiner finnes på Gotland. På steinen i Stora Hammars er det for eksempel kampscener som korrekt, om enn skjematisk, viser et pågående plyndringstokt. Bildene på disse steinene hjelper forskere med å identifisere gjenstander som blir funnet under utgravninger.
Det finnes også mytologiske scener, som på Tjängvidstenen, der Odin er avbildet ridende på sin åttebeinte hest Sleipner til det store Valhall, der heltene fester frem til den dagen de må slutte seg til hæren for Ragnarok, verdens undergang.
Bildene på bildesteinene utfyller beskrivelsene i de store sagaene fra vikingtiden. Alle er bevart i manuskripter som er skrevet etter selve hendelsene, men blandingen av modige bragder og innsikt i menneskenaturen taler til mennesker til alle tider. Men hvor mye historie og hvor mye fantasi som ligger i dem, er fortsatt omdiskutert blant de lærde.
Noen er ren fantasi, som Hravnkel Frøsgods saga, der antihelten Hravnkel starter en feide der han dreper en tjener som har ridd på den hellige hingsten Freyfaxe. Noen ganger er sagaene en blanding av fakta og fiksjon, som mesterverkene i den gamle islandske litteraturen, Njáls saga, der den kristne islendingen Njál forsøker å forhindre vold og blir brent levende i sitt eget hus. Hevnen som følger, strekker seg fra Island til Norge og Orknøyene førn ender i Irland i slaget ved Clontarf, der kong Sigtrygg av Dublin møter den irske kongen Brian Boru. Det finnes få spor av Njál, men vi vet at slaget var virkelig og en av de viktigste konfliktene i øyas historie.
Endelig finnes det fortellinger som egentlig er historie, som den om Magnus Barfot, som så gjerne ville være viking at han ledet plyndringstokt mot Irland og Storbritannia. Magnus regnes vanligvis som den siste vikingen, selv om handlingene hans ble utført mer ut fra en interesse for statskunst og mindre som tilfeldige tokt. Hans død i et slag i Irland i 1103 regnes av noen som slutten på vikingtiden.
Vikingene snakket, og sagaene ble skrevet på, gammelnorsk, som er nært beslektet med moderne islandsk. De andre skandinaviske språkene regner det som en forløper. Andre språk har også blitt påvirket, som for eksempel moderne engelsk. De mest brukte i dag, både på svensk og engelsk, er ukedagene til ære for Tyr (tirsdag), Odin (onsdag), Tor (torsdag) og Freyr (fredag). "Hage" stammer fra det gammelnorske garðr, eller åker, og mange nautiske begreper stammer fra vikingene, som for eksempel "skip" fra det gammelnorske "skip". Også navn på personer og steder bærer spor av gammelnorsk. Vikingene brukte patronymikon (dvs. "sønn av" eller "datter av") for å identifisere seg selv, noe som fortsatt brukes på Island. Navn som Olofsson og Johansson er altså en del av denne tradisjonen. Et eksempel på vikingbosetninger er stedsnavn som ender på -by, for eksempel Kirby i Lancashire i England, som betyr 'kirkelandsby'.
Minnet om vikingenes sjøfart er knyttet til vikingskipene, som var imponerende for sin tid, men deres bevaring i skipsgraver gir fysiske bevis på hvor velbygde de var. Funnet av to godt bevarte skip i Norge - nå kjent som Osebergsskeppet og Gokstadsskeppet - viser et innovativt design. En kopi av det berømte Gokstadskipet ble seilt over Atlanteren til Nord-Amerika i forbindelse med verdensutstillingen i Chicago i 1893. Tidsforsøk med kopier av disse skipene har vist at de under perfekte forhold kan oppnå en gjennomsnittsfart på 14 knop.
I tillegg til skipene finnes det andre fysiske gjenstander. Før vikingene konverterte til kristendommen, la de våpen og smykker i gravene sine. Sverd var kostbare, og de sverdene som er funnet, viser hvordan produksjonen har utviklet seg gjennom århundrene.
I dag er prisene på våpenreplikaer svært høye. På samme måte gjenspeiler smykkene både menns og kvinners stolthet over eget utseende. Ringer, perler og torques (halskjeder og armbånd) er funnet i graver og skipsvrak. Utformingen av ringene og armbåndene har endret seg over tid, noe som gjør det mulig å plassere dem i en kronologisk rekkefølge, fra vendeltidsstilen på begynnelsen av 800-tallet til urnestilen på slutten av 1000-tallet og begynnelsen av 1100-tallet. Gullsmeder lager moderne smykker inspirert av vikingtidens gjenstander. Dette har gitt de gamle arbeidene - som anheng og torques - et helt nytt publikum.
Det finnes rekonstruksjoner av vikingenes hverdagsliv. Vikinghusene er brukt til å lage gården i Hobro i Danmark. Det finnes også rekonstruksjoner av store haller, som trelleborgen i Danmark. Utgravninger av vikingboplasser har gitt oss bevis på et familieliv som virker overraskende moderne. Vikingbarna i de østlige bosetningene i Novgorod lekte for eksempel med leker som gjenspeilte deres verden, som lekesverd, dyr og dukker, ting som man kan finne i enhver moderne lekebutikk.
Til og med maten gjenspeilte vikingenes levemåte. Lange reiser krevde lagre av bærbar, bearbeidet mat. Noen av dem serveres i dag som luksusmat på restauranter som serverer tradisjonell skandinavisk mat.
Mindre konkret, men ikke mindre viktig, var loven. Selv om manuskriptene til de tidligste lovbøkene ble skrevet etter vikingtiden, har de bevart et lovverk som viser de styrende prinsippene om likhet og selvbestemmelse. I den islandske lovboken Grágás (Grågåsa) er mye av vikingenes intensjoner bevart, som for eksempel internasjonalisme. En arvebestemmelse sier at en eiendom ikke kan overføres før arvingene, selv om de befinner seg så langt sør som i den tidligere vikinghavnen Dublin, har blitt informert og fått lov til å presentere sine krav. Lovene ble lest opp på tinget, der alle var samlet til lovgivning og mekling. Navnet finnes fortsatt i enkelte moderne lovgivende forsamlinger, som det islandske Alltinget.
Den lengstlevende lovgivende forsamlingen i verden er High Court of Tynwald, parlamentet på Isle of Man, som hevder å ha en tusenårig historie. Navnet kommer fra det gammelnorske Þingvollr ('domstol'). Det er to kamre - House of Keyes og Legislative Council - som møtes sammen på Johannes døperens dag (5. juli) på Tynwald Hill i St John's.
Så selv om de eventyrlystne sjøfarernes dager, enten de var pirater eller pionerer, for lengst er forbi, er de ikke glemt.
Vikinger er ofte å se i moderne kultur, enten det er i klassiske filmer som Vikingene eller i tegneserienes verden, som Marvels Thor. I dag leker barn med figurer som "Tor", og gavebutikker selger miniatyrhammere som skal ligne på hans Mjølner.
Vikingene brukes som et eksempel på sosial atferd, og du kan se programmer som Vikingkoden eller ta leksjoner i hvordan man lever som en viking. Moderne seremonier som gjenspeiler vikingenes arv, finner også sted utenfor Skandinavia: Under Shetland Up Helly Aa-festivalen, som arrangeres i slutten av januar, kler deltakerne seg ut som vikinger (på en bestemt måte) og bærer en kopi av et vikinglangskip gjennom gatene i Shetlandsbyene. Til slutt bæres faklerfakler bæres inn i skipet og brennes under høytidelige former. På Isle of Man er det en seremoni ved åpningen av sognet på Tynmound.
De plyndrende sjøfarerne påvirket begivenhetene både i sin egen samtid og senere. Selv om ordet "viking" satte skrekk i middelalderens kystbefolkning, er minnet om vikingene i dag mer mangefasettert, i alt fra våpenproduksjon til veldedighetsarrangementer.

til venstre
Stein i Stora Hammars.
over
Minnesteinen over Ǫnundr.

Bilder: Berig (Stora) CC BY-SA 3.0; Uwezi (Ǫnundr) CC BY-SA 4.0

Nedenfor
En kopi av Gokstadskipet i Chicago i 1893.

"Funnet av to godt bevarte skip viser et innovativt design."

Tingshögar

Stortinget var den lovgivende forsamlingen i Skandinavia. Det fantes to typer ting. Noen var lokale forsamlinger, som for eksempel det lokale tinget på Gotland, som kom sammen i fylkesting som representerte hele øya. Noen var mye større, som de tre store tingene i Sverige, Allsvensketinget, Allgötatinget og Lövgatinget. Til slutt var det Islands nasjonalforsamling, Alltinget, som fortsatt i dag (med et avbrudd på 1800-tallet) er Islands lovgivende forsamling. Ettersom de møttes muntlig og ikke skriftlig, var det nødvendig med høyde for at alle skulle kunne høre. Derfor valgte man plasser der det var plass til mange mennesker, med en høyere plassert taler.
Noen har antydet at det foregikk mer enn lovgivning rundt haugene, og den foreløpige identifiseringen av rettssteder ved Brattalid og Gardar på Grønland tyder på at det kan ha foregått handel og sosiale aktiviteter der. En av haugene som fortsatt er i bruk, ligger utenfor Skandinavia, selv om den lenge var en del av det. Det er Tynwald på Isle of Man, der nye lover vedtas på Tynwald-dagen (24. juni).

Alltinget i sesjonav WG Collingwood.

nedenfor
Rester av vikingsverd, med reproduserte greper, fra Nationalmuseet i Danmark.

Til høyre i bildet
Gullsmykker fra 800-tallet fra Hiddensea-skatten, som befinner seg på Nationalmuseet i Danmark.
nedenfor
Denne detaljen fra Tjängvidestenen viser Odin ridende på Sleipner.

Bilder: Danmarks Nationalmuseum (smykker) CC BY-SA 2.0, Viciarg (sverd) CC BY-SA 3.0

Hvilke gleder var det?

Selv etter plyndringen av Roma og starten på middelalderen var den romerske legionen ennå ikke fullstendig nedkjempet.

En uvanlig allianse i slaget ved Châlons

41 år etter at den første vestgoterkongen, Alarik, hadde plyndret Roma, allierte det smuldrende vestromerske riket seg med vestgoterne - denne gangen for å bekjempe en ny trussel: hunerne. Attila og hans horder av hesteridende krigere hadde herjet i Sentral- og Øst-Europa og drevet vestgoterne vestover i Europa. Sommeren 451 var hunerne på farten og hadde allerede plyndret store byer som Köln, Strasbourg og Reims. Den romerske generalen Flavius Aëtius søkte støtte hos den vestgotiske kongen Theoderik I. Til tross for et innledende avslag fikk han til slutt et løfte om hjelp, og de kombinerte hærene samlet seg på de katalauniske markene i det som nå er Champagne-Ardenne i Frankrike.
Slaget begynte med at en koalisjon av hunere og ostrogotere presset Aëtius' menn, som klarte å slå tilbake angrepet. Da hunerne trakk seg tilbake, kom vestgoterne inn i kampen og drev fienden enda lenger tilbake. Attila og hæren hans ble tvunget til å trekke seg tilbake, og selv om de ikke ble drevet helt bort fra slagmarken, måtte de i praksis innrømme nederlag. Seieren var en av de siste for det vestromerske riket, og hunerne skulle vende tilbake, men for øyeblikket var Attilas aura av uovervinnelighet knust.

Tusenvis av kvinner brent for hekseri?

Mange tror feilaktig at hekserforfølgelser hovedsakelig fant sted i tidlig og sen middelalder. Men det virkelige massehysteriet oppstod faktisk mye senere, under renessansen og opplysningstiden, mest kjent er hekseprosessene i Salem i 1692-93. Bålbrenning forekom, men den var i hovedsak rettet mot personer som kirken anså som kjettere, og noen ganger også mot militære fiender. Faktum er er at de fleste hekseprosessene fant sted i tidlig moderne tid i Europa og Amerika.

Hvor verden er hinsides
Europa en ødemark?

Var statene konstant i krig med hverandre?

Det har vært mange konflikter i Europa, men de skilte seg klart fra det som kom umiddelbart før og etter. Perioden var preget av småskala kamper mellom stammer og lokalsamfunn snarere enn av organiserte, langvarige felttog med stående hærer. Vikingene fra nord, sarasenerne fra sør og hunerne fra øst var mestere i denne svært effektive hit-and-run-taktikk for krigføring. Først med det første korstoget i 1095 ble det igjen utkjempet kriger i stor skala.

Mens Vesten "gjennomlevde" middelalderen, opplevde den islamske verden sin gullalder. Islam spredte seg over hele Midtøsten, Nord-Afrika og Asia og til og med Spania, og brakte med seg en rik kunnskapsbasert kultur. Bagdad, som ble dominert av kalifatene umayyadene (661-750) og abbasidene (750-1258), vokste til å bli en av verdens største byer. De islamske kalifatene var datidens økonomiske stormakter og ledende innen samfunnsutviklingteknologi og industri, mens Europa sakket akterut.

Drakk folk bare øl?

Studier av perioden fokuserer nesten alltid på kriger, konflikter og invasjoner, men folk behersket likevel underholdningskunsten. Musikk var et populært tidsfordriv, og den lærde Bede forteller om et arrangement i Whitby Abbey der underholdningen besto av harpespill. Litteraturen var også populær, og i tillegg til Bedes mange skrifter finnes det episke diktet Beowulf som ble skrevet en gang mellom 800- og 1000-tallet. Mye av middelalderens poesi ble ikke skrevet ned, men lært utenat og deretter resitert. Gåter var også populære, og det samme var brettspill og enkle aktiviteter som gjemsel. I det bysantinske riket levde mange av romernes fornøyelser videre, hesteveddeløp og teatre fortsatte å underholde massene.

Egentlig ikke. Såpe var riktignok en luksusvare som ble brukt sparsomt, selv blant overklassen - som som foretrakk å maskere kroppslukten med sterke parfymer - men det betyr ikke at folk aldri vasket seg. Det er delte meninger om hvor rene folk egentlig var i middelalderen. Noen kilder hevder at personlig hygiene knapt eksisterte, mens andre forteller at angelsakserne til og med fniste av vikingenes vane med å bade én gang i uken - noe de mente var overdrevent. Moderne forskning har imidlertid vist at folk forstod verdien av å vaske seg, og at skitt generelt ble sett på som negativt. Det sies til og med at kong Johan hadde med seg et badekar når han reiste rundt i England. Selv om de fleste av Europas romerske badeanstalter forfalt, ble de etter hvert erstattet av nye - i Paris, for eksempel, fantes det 32 badehus på 1200-tallet. Europa var altså mye mer hygienisk enn man kanskje skulle tro.

Er det sant at du ikke vasket deg?

Vannet ble hentet fra fellesbrønner eller direkte fra elven, og uten noen egentlig forståelse for hvordan bakterier spredte seg, kunne disse kildene ofte være forurenset og spre sykdom. Dette skyldtes først og fremst dårlig folkehelse, ettersom folk ofte badet i det samme vannet som de drakk og kastet søppelet sitt på gata. Derfor var det noen ganger (men ikke alltid) tryggere å drikke alkoholholdige drikker. Dessuten er det en myte at folk i middelalderen aldri drakk vann i det hele tatt. Faktisk var det helt motsatt, som vi vet fra skriftene til den bysantinske legen Paul av Aigina, som skrev om fordelene ved å drikke rent vann. I tillegg var ikke alkoholinnholdet i "ølet" de drakk særlig høyt. Den vanligste drikken var alkoholsvake "svak drikksom uen mellomting mellom forurenset vann og det å drikke seg full på sterkere drikker